Головуючий суду 1 інстанції - Кордюкова Ж.І.   
Доповідач -Луганська В.М. 

Справа № 428/7432/20
Провадження № 22-ц/810/528/21

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року                                                        м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Луганської В.М.
суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.
за участю секретаря: Залюшного О.Г.
учасники справи:
позивач- ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 квітня 2021 року, ухвалене судом у складі судді Кордюкової Ж.І., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні,
в с т а н о в и в:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про припинення права власності на частку у спільному майні ОСОБА_2 , в обґрунтування якого зазначив, що позивач є власниками 8/9 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Власником 1/9 частки вищезазначеної квартири є брат позивача - відповідач ОСОБА_2 . Відповідач зареєстрований в спірній квартирі, але постійно в ній не проживає. В спірній квартирі зареєстрована і проживає мати позивача та відповідача - ОСОБА_4 . Позивач запропонував відповідачу виплатити йому вартість його частки, проте вирішити це питання в позасудовому порядку не вдалось. Спірна квартира не може бути поділена в натурі, відповідач нею не користується, комунальні послуги не сплачує. Іноді відповідач з`являється в квартирі, чинить сварки з матір`ю, вчиняє щодо неї домашнє насильство. Спільне користування квартирою разом з відповідачем є неможливим. Припинення права власності відповідача ОСОБА_2 на його частку квартири не завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки він і надалі залишиться зареєстрованим в цій квартирі.
Просив суд припинити право власності ОСОБА_2 на 1/9 частку квартири та визнати за позивачем право власності на 1/9 частку квартири.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 квітня 2021 року, позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 квітня 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вартість спірної частки було визначено згідно звіту про оцінку майна та внесено на депозитний рахунок суду в повному обсязі. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності жодної з умов, передбачених п. 1-3, 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України. Скаржник вважає, що наявні усі умови для припинення права власності відповідача на частку у спільному майні, і ці умови були зазначені і доведені у суді: частка, яка належить відповідачу є незначною, її неможливо виділити в натурі чи зробити окремий вхід в квартиру; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Суд не врахував, що відповідач спільною квартирою не користується, в ній не проживає, оскільки проживає за іншою адресою, а також проживає на дачі. Суд першої інстанції не обґрунтовує наявність саме істотної шкоди, яка могла би бути завдана відповідачу, а тільки посилається на недоведеність можливого гіпотетичного не завдання такої шкоди.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав, вважає, що підстав для скасування рішення суду не має. Зазначив, що частка даної квартири дісталася йому у спадщину від померлого батька, іншого житла у власності він не має, з грошовою компенсацією, яку пропонує позивач не погоджується.

У судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу не визнали, вважають, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. 

Заслухавши доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що суду не було надано доказів того, що виділ належної відповідачу частки спірної квартири в натурі дійсно є неможливим, що припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. Позивачем не було надано жодних доказів того, що спільне володіння та користування спірною квартирою її співвласниками є неможливим. Наявність конфлікту між відповідачем та його матір`ю також не свідчить про неможливість власників спільно володіти та користуватись квартирою. Враховуючи баланс інтересів сторін цього спору, суд першої інстанції відзначив, що у відповідача у власності немає іншого житла, припинення права власності на належну йому частку у праві власності на квартиру, завдасть істотної шкоди його інтересам, а завдана внаслідок припинення права шкода буде істотною.
Колегія судді погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 8/9 часток та 1/9 частки, відповідно, що підтверджується копією договору міни від 15.08.2006 року, копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.06.2006 року, копією договору дарування квартири від 13.01.2018 року та інформаційної довідки від 04.09.2020 року №222718843.
Ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 13 серпня 2020 року становить 286500 грн, що підтверджується звітом про оцінку майна.
Згідно з даними технічного паспорту спірна квартира складається з двох кімнат.
Згідно даних домової книги за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Відповідно до висновку про результати розгляду матеріалів ЖЄО №21034 від 14.08.2020 року, факт сімейного насильства з боку ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_4 не підтвердився.
02 листопада 2020 року позивачем внесено на депозитний рахунок суду 31833,34 грн.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
У відповідності до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі;  річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим;  таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові справа № 6-37цс13 від 15 травня 2013 року, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.  
Аналогічна правовий висновок викладено Верховним Судом України у справі № 6-68цс14 від 02 липня 2014 року, в якій роз`яснено, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
З аналізу практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч.1 ст.365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті.
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. 
Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Зважаючи на наведені норми, позивачем в ході розгляду справи мали б бути представлені належні та допустимі докази наявності підстав, які б дозволили суду задовольнити його позовні вимоги. В даному випадку такі вимоги закону виконані не були.
Позивач, заявляючи вимогу про припинення права власності відповідача на частку у спільному майні з передачею такого права йому, належним чином наявність необхідних для цього передумов не довів.
Суду не було представлено жодного належного доказу з приводу неможливості спільного використання співвласниками двокімнатної квартири. 
Посилання на наявність у них неприязних стосунків не можуть бути підставами для припинення права особи на частку в спільному майні в розумінні ст.365 ЦК України. 
Наявність конфлікту між відповідачем та його матір`ю, яка зареєстрована та проживає в квартирі, не свідчить про неможливість власників користуватися квартирою.
Твердження позивача про не проживання відповідача в квартирі не свідчать про неможливість будь-якого використання ним такого спільного майна, а навпаки можуть свідчити лише про те, що відповідач не чинить позивачу перешкод у користуванні спірною квартирою. Крім того, не проживання відповідача в квартирі не є підставою для припинення його права власності. 
Колегія суддів зазначає, що, в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження посилання позивача на те, що припинення права відповідача на належну йому частку в квартирі не завдасть йому значної шкоди.
Як зазначено в постановах Верховного суду від 07.02.2019 року у справі №686/17974/17 від 18.07.2019 року у справі №210/2236/15-ц, при вирішенні справ про припинення права на частку у спільному майні в частині не завдання шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї суди насамперед зобов`язані дослідити наявність у відповідача іншого житла. У разі відсутності такого житла позбавлення особи права на частку у спільному майні, яке є єдиним зареєстрованим за ним житлом, буде розцінюватися як завдання шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї.
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_2 зазначав, що не має у власності іншого житла, і позбавлення його права на частку в спірній квартирі саме й завдасть йому значної шкоди, при цьому спірна квартира є єдиним місцем реєстрації відповідача. В ході розгляду справи позивачем не було представлено доказів на спростування такої позиції відповідача.
Враховуючи, що внаслідок припинення права на частку у спільній квартирі відповідач буде позбавлений житла, колегія суддів приходить до висновку, що таке припинення його права може завдати істотної шкоди його інтересам, і ця обставина є визначальною при вирішенні даного спору.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Судом першої інстанції не встановлено обставин, які дають достатні підстави задоволення позову, відтак оскаржуване рішення по суті спору відповідає як вимогам закону, так і обставинам справи.
Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно  дослідив  і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу  спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а його рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. За таких умов підстав для скасування рішення суду першої інстанції та додаткового рішення суду при апеляційному розгляді не встановлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Дата складання повного тексту постанови 02 серпня 2021 року.

Головуючий В.М. Луганська
Судді: В.А. Коновалова 
Ю.П. Лозко