КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №760/27913/20                                                                                Головуючий у І інстанції Зуєвич Л.Л.
Провадження №22-ц/824/7828/2021                                                            Доповідач у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 липня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
 
судді-доповідача                                                      Голуб С.А.,  
            суддів:                                                                      Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О., 
            за участі секретаря судового засідання                 Сакалоша Б.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційні скарги Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2021 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про визнання дій приватного нотаріуса незаконними, визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса, зобов`язання осіб, уповноважених на здійснення державної реєстрації, внести запис до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав власності на квартиру, визнання права власності на квартиру,
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2020 року позивач звернувся до суду першої інстанції із вказаним позовом посилаючись на те, що 12.07.2006 між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «ПриватБанк`було укладено кредитний договір № КІG0GА0000808М (далі по тексту - Кредитний договір), відповідно до умов якого позивач отримав кредитні кошти у розмірі 26 300,00 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 13.07.2006 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки № КІG0GА0000808М (далі по тексту - Договір іпотеки), відповідно до умов якого позивачі надав в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що належить йому на праві власності.
У квітні 2017 року  ОСОБА_1 стало відомо, що право власності на належну йому квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею: 36,9 кв.м., житловою площею: 18,8 кв.м. було зареєстровано за ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Така інформація була отримана із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.04.2017.
Згідно з вищевказаною довідкою, реєстрація квартири була здійснена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем 09.12.2016, запис про право власності №17975552, підстава виникнення права власності: Договір іпотеки №КІЄ0ЄА0000808М, серія та номер: 8065, виданий 13.07.2006, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лисенко О.О.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07.02.2013, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.05.2013, у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру АДРЕСА_1 ) відмовлено в повному обсязі. Підставою для відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки послугувало те, що: кредитором не було надано доказів дотримання процедури збільшення відсоткової ставки; кредитором не надано належного розрахунку заборгованості позичальника перед ПАТ КБ «ПриватБанк»; не надано доказів того, що після підвищення процентної ставки позичальником сплачувалася заборгованість за кредитним договором із врахуванням підвищеної процентної ставки; не проведено оцінку предмета іпотеки; іпотекодержателем порушено процедуру попереднього повідомлення за 30 днів іпотекодавця про свій намір укласти договір (ч.ч. 1, 2 ст. 38 Закону України «Про іпотеку»).
Незважаючи на вищезазначені ухвалені судові рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» вирішило в позасудовому порядку «привласнити» предмет іпотеки, не дивлячись на те, що розмір заборгованості не встановлений, порушена процедура попереднього повідомлення іпотекодавця; більше того, не визначена вартість предмета іпотеки, що не дозволяє встановити, чи наявна співмірність розміру заборгованості та вартості предмета іпотеки.
Позивач вважає, що перехід права власності на належну йому квартиру відбувся незаконно (за відсутності правових підстав), що призвело до порушення його прав, які підлягають захисту у судовому порядку з огляду на наступне: право власності на квартиру було набуто ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла; відповідач не мав права реєструвати право власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки, не було дотримано порядку здійснення звернення стягнення намайно та реєстрації права власності, передбаченого Законом України «Про іпотеку»; відповідач не мав право перереєстровувати за ПАТ КБ «ПриватБанк» право власності на квартиру, оскільки, відсутні грошові зобов`язання ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк»; ПАТ КБ «ПриватБанк» не було прийнято рішення про звернення стягнення на   предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання; реєстрація права власності на квартиру за ПАТ КБ «ПриватБанк» була здійснена приватним нотаріусом без достатніх правових підстав, з порушенням норм Закону України «Про іпотеку»; жодних доказів про згоду позивача на незаконне відчуження спірної квартири матеріали справи не містять, водночас, сама по собі умова Договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння; на момент набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки була відсутня оцінка такого майна.
Так, належна позивачу квартира надана в забезпечення кредиту в іноземній валюті; у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа квартири не перевищує 140 кв. метрів.
ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до вимог Порядку №1127 мали бути надані приватному нотаріусу КМНО Швець В.О. в установленому порядку письмову вимогу про усунення порушень та документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником такої вимоги.
В рамках розгляду справи №760/16905/17 судом було витребувано матеріали реєстраційної справи, відповідно до яких вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не було подано нотаріусу для вчинення реєстраційних дій копії вимоги про усунення порушень.
Отже, за відсутністю зазначеного документа, нотаріус, який виконував дії державного реєстратора, не міг вчинити перереєстрацію спірної квартири за ПАТ «КБ «ПриватБанк».
Окрім того, позивач зазначав, що відповідно до висновку експертного дослідження від 17.07.2015, станом на 23.01.2015 документальне підтверджується загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 по основній сумі боргу (заборгованості за кредитом) у сумі 4 097,39 долари США і 365,00 грн.
На підставі викладеного в позові, просив суд першої інстанції визнати дії приватного нотаріуса Швеця Р.О. щодо проведення 09.12.2016 державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «КБ «ПриватБанк» незаконними; визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Швеця Р.О., згідно з яким 12.12.2016 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 17975669 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки; зобов`язати осіб, уповноважених на здійснення державної реєстрації, внести запис до державного реєстру прав про скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ПАТ «КБ «ПриватБанк»; визнати за ОСОБА_1 право власності на зазначену квартиру.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2021 року позов задоволено частково.
Визнано дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича щодо проведення 09.12.2016 державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «КБ «ПриватБанк» незаконними.
Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича згідно з яким 12.12.2016 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 17975669 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки.
У задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання осіб, уповноважених на здійснення державної реєстрації, внести запис до державного реєстру прав про скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ПАТ «КБ «ПриватБанк» та визнання за ОСОБА_1 права власності на зазначену квартиру відмовлено.
Додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 березня 2021 року заяву адвоката Назаренко М.В., подану в інтересах ОСОБА_1 , про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат між сторонами у даній справі задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані з оплатою правничої допомоги пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 6 250,00 грн.
Не погоджуючись з вказаними рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційні скарги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В доводах апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції від 08 лютого 2021 року зазначає, що згідно висновків постанови ВП ВС від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19), у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва вказані у частині третій статті 36 Закону способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Таким чином, посилання суду першої інстанції на рішення Апеляційного суду міста Києва від 07.02.2013 (апеляційне провадження № 22-ц/796/508/13), залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.05.2013, у якому було відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру, зокрема, з підстав недоведеності позивачем наявності у позичальника визначеної суми кредитного боргу - не заслуговує на увагу, оскільки предмет спору не має відношення до розгляду даної справи, оскільки у тому випадку мова йшла про звернення стягнення у судовому порядку, а наразі позивач оскаржує дії банку, щодо звернення стягнення у позасудовому порядку.
Також судом першої інстанції не в повній мірі було досліджено усі обставини справи, зокрема, посилання суду на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у даному випадку не застосовується, з огляду на те, що у власності позивача знаходиться 5 (п`ять) об`єктів нерухомості (додаються відповідні докази).
Тобто, однією з умов вказаного Закону, є те, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України Про заставу та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України Про іпотеку, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті , та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.
Однак судом, всупереч зазначеного, без повного, належного з`ясування обставин справи не було досліджено факт наявності у власності Позивача іншого нерухомого житлового майна, що у свою чергу призвело до порушення норм матеріального права, в результаті чого було прийнято незаконне рішення, що порушує права, свободи та інтереси Банку.
В матеріалах справи, відсутні належні докази, які б спростували розмір заборгованості позичальника, що зазначений у повідомленні про порушення зобов`язання, яке було йому направлено.
Так само є недоречним посилання на рішення апеляційного суду м. Києва від 07.02.2013 року, оскільки у вказаній справі не було проведено економічної експертизи та не встановлено, що заборгованість позичальника є іншою, ніж та що зазначена у розрахунку банку.
У даній справі позивач також не надав жодного належного доказу на спростування заборгованості по кредиту чи її розміру, клопотання про проведення економічної експертизи не заявляв та експертиза не проводилася.
На підставі викладеного в апеляційній скарзі, банк просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
В доводах апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції від 15 березня 2021 року банк зазначає, що представником позивача було пропущено п`ятиденний строк, впродовж якого можна було подати таку заяву про ухвалення додаткового рішення та вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу, адже з огляду на вимоги ч.8 ст. 141 ЦПК України докази про розмір понесених судових витрат подаються протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Рішення суду по справі №760/27913/20 було винесено 08.02.2021 (в засідання брав участь представник позивача), то впродовж 5-денного строку тобто до 15.02.2021 представник позивача мав був подати до суду докази понесених судових витрат. Таким чином, суд при отриманні 17.02.2021 заяви представника позивача суд першої інстанції мав правові підстави через пропуск п`ятиденного строку залишити таку заяву представника позивача без розгляду.
            На підставі викладеного в апеляційній скарзі, АТ КБ «ПриватБанк» просить суд апеляційної інстанції скасувати додаткове рішення суду першої інстанції від 15 березня 2021 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу.
В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив. Відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник АТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні просив суд апеляційні скарги задовольнити, а судові рішення скасувати.
ОСОБА_1 та його представник адвокат Воронець Н.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційних скарг.
            Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, враховуючи наступне.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що приватний нотаріус своїми діями порушив право власності позивача та зареєстрував за ПАТ «КБ «ПриватБанк» нерухоме майно (спірну квартиру), яке належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , при цьому у випадку визнання судом протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса, згідно з яким 12.12.2016 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 17975669 про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки, автоматично призводить до відновлення становища, яке існувало до проведення державної реєстрації права, яке скасовано, та повернення спірної квартири у власність позивача.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 12.07.2006 ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № КІG0GА0000808М, згідно якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 26 300 доларів США (а.с. 8-11).
У забезпечення виконання своїх кредитних зобов`язань позичальник уклав із банком договір іпотеки від 12.07.2006 № КІGOG0000808М, відповідно до якого передав банку в іпотеку належну йому на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 36,9 м2, яка є постійним місцем проживання позивача ОСОБА_1 (а.с. 12-15).
У іпотечному договорі від 12.07.2006 № КІGOG0000808М наявне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя у якому передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07.02.2013 (апеляційне провадження №22-ц/796/508/13) (а.с. 20-23), залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.05.2013 (а.с. 24-26), відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру, зокрема, з підстав недоведеності позивачем наявності у позичальника визначеної суми кредитного боргу.
Відповідно до експертного дослідження від 17.07.2015, виконаного спеціалістом-економістом ОСОБА_2 за заявою позивача, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 станом на 23.01.2015 документально підтверджується у сумі 4 097,39 доларів США і 365 грн (а.с. 50-77).
Вважаючи, що позивач не виконує свої зобов`язання з погашення кредиту, 18.08.2016 банк надіслав іпотекодавцю письмове повідомлення про те, що у нього наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 210925,52 доларів США, тому запропонував іпотекодавцю погасити кредитний борг в указаному розмірі протягом 30 днів, а в разі невиконання цієї вимоги вказав, що задовольнить забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а саме двохкімнатну квартиру загальною площею 36,93 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 146-147).
Між іпотекодавцем та іпотекодержателем має місце неузгодженість щодо вартості предмета іпотеки на час виконання цієї вимоги, оскільки, отримавши повідомлення від 18.08.2016, ОСОБА_1 12.09.2016 звернувся до банку з повідомленням про відсутність безспірності вимог, на що банк ніяким чином не відреагував.
За заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» 09.12.2016 приватний нотаріус Швець Р.О., як державний реєстратор, вніс запис № 17975552 про державну реєстрацію прав та обтяжень, відповідно до якого право власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності іпотекодавцю ( ОСОБА_1 ), зареєстрував за ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 18-19).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (ст. 3 ЗУ «Про іпотеку»).
Відповідно до ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення.
У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.
Положеннями ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25.12.2008 № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Стаття 36 ЗУ «Про іпотеку» передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
У іпотечному договорі міститься застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 2 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку»).
Отже, Закону України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» уведено тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
Відповідний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), від 19.05.2020 у справі № 644/3116/18-ц (провадження № 14-45цс20), постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.09.2020 у справі № 755/18777/18 (провадження № 61-13687св19).
Встановивши, що в іпотечному договорі міститься застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, разом із тим суд  першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на  спірну квартиру не могло бути звернуто стягнення, оскільки вона підпадає під дію ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
При цьому суд врахував, що іпотечний договір, укладений між позивачем та АТ «КБ «ПриватБанк», для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит в іноземній валюті - доларах США, предметом іпотеки є квартира, площа якої не перевищує 140 кв. м та у якій зареєстрований та проживає позивач ОСОБА_1 . Доказів того, що позивачу на праві власності належить інше жиле приміщення матеріали справи не містять, а отже, не може бути примусово стягнута спірна квартира АДРЕСА_1 , з урахуванням норм ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «КБ «ПриватБанк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов договору про іпотечний кредит № КІG0GА0000808М від 12.07.2006, укладеного в іноземній валюті.
Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги щодо наявності у власності ОСОБА_1 п`яти об`єктів нерухомості. Апелянт посилався на те, що ним суду надані докази на доведення цих обставин. Однак, таких доказів матеріали справи не містять. Представник апелянта в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги не змогла послатись якими доказами підтверджуються ці твердження.
Не знайшли свого підтвердження й доводи апеляційної скарги банку про те, що представником позивача заява про ухвалення додаткового рішення була подана поза межами п`ятиденного строку, що визначений нормами цивільного процесуального законодавства, з урахуванням такого.
Так, відповідно до змісту ч. 8 ст. 141 ЦПК України вбачається, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Як вбачається з матеріалів справи, судове рішення було проголошено 08 лютого 2021 року, відповідно позивач протягом п`яти днів повинен надати суду докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу. Тобто, останнім днем на подання таких доказів є 15 лютого 2021 року, оскільки п`ятий день строку припав на вихідний день.
Як вбачається з відмітки поштового штемпеля та відстеження поштового відправлення Укрпошти, представником позивача була надіслана заява про ухвалення додаткового рішення суду з доказами на підтвердження понесених витрат на правову допомогу саме 15 лютого 2021 року, тобто в межах строку, що визначений ст. 141 ЦПК України.
Таким чином, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для залишення такої заяви представника позивача без розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене та доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваних судових рішень з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційні скарги слід  залишити без задоволення, а судові рішення - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційні скарги Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2021 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про визнання дій приватного нотаріуса незаконними, визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса, зобов`язання осіб, уповноважених на здійснення державної реєстрації, внести запис до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав власності на квартиру, визнання права власності на квартиру залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 16 липня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: