ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5399/21 Справа № 200/16110/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Женеску Е. В. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 27

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2017 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства “Дельта Банк” до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А : 

У серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк».
Позовні вимоги Банку мотивовані тим, що 27 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 11351352000, за яким позичальник отримав кредитні кошти у сумі 120 000,00 доларів США з розрахунку 14,00% річних за користування кредитом на строк до 28 травня 2029 року. 08 грудня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого АКІБ «УкрСиббанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює АКІБ «УкрСиббанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях. Отже, відповідно до вищевказаного договору про передачу активів та кредитних зобов`язань позивач набув права вимоги по даному кредитному договору. 
З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки № 11351352000/1 від 27 травня 2008 року передала в іпотеку нерухоме майно: квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . 
Відповідачка умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлялася, в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов`язань за договором. Станом на 01 липня 2015 року за відповідачкою наявна заборгованість у сумі 5 987 185,26 грн., з яких: - сума заборгованості за кредитом – 2 470 612,85 грн., - сума заборгованості за відсотками – 2 740 403,68 грн., - пеня – 725 053,14 грн., - сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу – 18 656,94 грн., - сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по відсотках – 32 458,65 грн.. В рахунок виконання основного зобов`язання позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі у порядку, передбаченому ст.ст. 36,37 Закону України «Про іпотеку».
Враховуючи викладене, Банк просив в рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором розмірі 5 987 185,26 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 38,5 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 травня 2008 року, шляхом визнання права власності на нього за публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та визнати за публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» право власності на цю квартиру.
Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2017 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а саме, в рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором розмірі 5 987 185,26 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 38,5 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , шляхом визнання права власності на нього за публічним акціонерним товариством «Дельта Банк». Визнано за публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» право власності на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Відстрочено виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , до втрати чинності ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Задовольняючи позовні вимоги Банку, суд першої інстанції виходив з неналежного виконання відповідачкою взятих на себе кредитних зобов`язань, в результаті чого станом на 01 липня 2015 року за нею значиться заборгованість у сумі 5 987 185,26 грн., яка не погашена. Таким чином, суд першої інстанції вважав за можливе задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття за Банком права власності на предмет іпотеки.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 — ОСОБА_2 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Банк звертався до суду з таким самим позовом, між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав, за результатами розгляду якого Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Банку до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на квартиру. Крім того, апелянт вказує, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати, з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги Банку, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених вимог.
Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, так як він суперечить нормам матеріального та процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Банку, колегія суддів виходить з наступного. 
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 27 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 11351352000, згідно з яким банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 120 000,00 доларів США з розрахунку 14,00% річних за користування кредитом на строк до 28.05.2029 року. 
Відповідно до п. 4.1 договору, за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті.
З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , уклали договір іпотеки № 11351352000/1 від 27 травня 2008 року, за яким остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 38,5 кв.м., яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 травня 2008 року.
Відповідно до виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, який укладено між ПАТ «УкрСиббанк» (продавець) та ПАТ «Дельта Банк» (покупець) – продавець погоджується продати (відступити) права вимоги за кредитами та передати їх покупцеві.
Згідно Витягу з Додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, предметом купівлі-продажу, серед іншого є кредитний договір № 11351352000 від 27 травня 2008 року, боржник – ОСОБА_1 ..
У ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.
Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Встановлено, що відповідачка неналежно виконувала взяті на себе зобов`язання, в результаті чого станом на 01 липня 2015 року за відповідачем наявна заборгованість у сумі 5 987 185,26 грн., з яких: - сума заборгованості за кредитом – 2 470 612,85 грн., - сума заборгованості за відсотками – 2 740 403,68 грн., - пеня – 725 053,14 грн., - сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу – 18 656,94 грн., - сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по відсотках – 32 458,65 грн.
Пунктом 4.1 Договору Іпотеки встановлено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки: у разі порушення Іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим Договором; у разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки; інших випадках відповідно до діючого законодавства.
Відповідно до п. 4.2. Договору Іпотеки, звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та Закону України «Про іпотеку»; з інших, передбачених законодавством України, підстав.
Згідно до п. 4.3, 4.4. Договору Іпотеки, право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю; звернення стягнення на Предмет іпотеки за рішення суду та/або виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства України.
Відповідно до ст.ст. 328, 334 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
У відповідності до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
У ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання – звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Стаття 33 ЗУ «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Тобто законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Згідно зі ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: – передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку»; – право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Отже, сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. 
При цьому необхідно врахувати, що ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.
Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Разом з тим, у ч. 1 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).
За змістом вказаних вище норм ЗУ «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.
При цьому позивач не позбавлений права відповідно до статей 38, 39 ЗУ «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.
З огляду на зазначене, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 ЗУ «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки – це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.
Встановивши вказані обставини справи, керуючись ст.ст. 36, 37 ЗУ «Про іпотеку», колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог Банку, так як суд не наділений повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог Банку.
Оскаржуване рішення як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Банку.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з публічного акціонерного товариства “Дельта Банк” на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 5481 грн..
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 – задовольнити.
Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2017 року - скасувати.
У задоволенні позову публічного акціонерного товариства “Дельта Банк” до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки— відмовити.
Стягнути з публічного акціонерного товариства “Дельта Банк” на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 5481 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко