ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4899/21 Справа № 185/8535/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Врона А. О. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Єлізаренко І.А.
суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.
за участю секретаря Нечепуренко А.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог, які уточнювалися в ході судового розгляду справи, ОСОБА_2 посилався на те, що він з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі з 26 лютого 1994 року, який було розірвано рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетовської області від 27 вересня 2018 року. Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина ОСОБА_3 . За час перебування у зареєстрованому шлюбу сторони придбали за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1 . Ринкова вартість квартири станом на 2019 рік становить 316342 грн. Договір купівлі-продажу був укладений з позивачем та третьою особою в рівних частинах, та було зареєстровано право власності на квартиру. Між сторонами не досягнуто згоди у розподілі майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Добровільно відповідачка не бажає розділити спільне сумісне майно. На підставі викладеного ОСОБА_2 просив суд розділити спільне сумісне майно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , наступним чином: визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Поділено спільне сумісне майно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , квартиру АДРЕСА_1 , наступним чином: визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2021 року було виправлено описку у резолютивній частині рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року.
Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2021 року було вирішено питання судових витрат у справі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 15 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. 
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
       Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Отже до спірних правовідносин підлягають застосуванню як норми Кодексу про шлюб та сім`ю України, так і норми Сімейного кодексу України.
       Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
       Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
       Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
       Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
       Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.
       Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України.
       Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою крім випадків,передбачених Цивільним кодексом України (частина 4 статті 71 СК України).
       За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 70 СК України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.
       Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
       Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв`язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності.
       Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. 
       Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
       Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку на частину квартири, лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.
       З матеріалів справи вбачається 26 лютого 1994 року сторони зареєстрували шлюб (т.1 а.с.215).
       06 жовтня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Шлега Г.І., реєстраційний №8320, ОСОБА_1 , діючи за себе особисто та як законний представник неповнолітнього сина ОСОБА_3 , придбала у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кв. АДРЕСА_1 (т.1 а.с.119).
       Право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано 20 жовтня 2003 року за ОСОБА_1 – 1/2 частина та ОСОБА_3 – 1/2 частина, що підтверджується відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно (т.1 а.с.57).

       Згідно договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Шлега Г.І., р№8320, купівля квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , відбулась за 5400 грн, продавцем за довіреністю виступав ОСОБА_6 .
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2018 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (т.1 а.с.9).
       21 серпня 2019 року ОСОБА_1 уклалала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище на - ОСОБА_8 (т.1 а.с.152).
       Рішенням Сєвєрського міського суду Луганської області 11 червня 2020 року у справі №428/3931/20 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу, було розірвано шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , відновлено дружині дошлюбне прізвище – ОСОБА_10 . Рішення набрало законної сили 07 серпня 2020 року (т.1 а.с.218, 219).
       Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог позивача, вказувала, що придбання спірної квартири було здійснено за її власні кошти, які вона отримала від продажу квартири АДРЕСА_3 , яка належала їй та сину - ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 серпня 1998 року, виданого Павлоградським житвідділом (т.1 а.с.117).
       Продаж квартири АДРЕСА_3 відбувся 11 жовтня 2003 року на підставі нотаріально посвідченого договору, продаж було здійснено за 5400 грн. 
       Слід зазначити, спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 була придбана у період шлюбу сторін 06 жовтня 2003 року, тобто раніше продажу відповідачем квартири АДРЕСА_3 , який відбувся 11 жовтня 2003 року.
       Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та її поділ між колишнім подружжям в рівних частках - по 1/4 частині за кожним.
       Доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира була придбана і за запозичені ОСОБА_1 кошти у ОСОБА_11 є безпідставними та не підтверджуються належними доказами у справі. Відповідних доказів про отримання відповідачем у позику коштів на придбання спірної квартири, крім пояснень свідка ОСОБА_11 , суду не надано.
       Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира була придбана в період шлюбу сторін, але саме за особисті кошти відповідача ОСОБА_1 належними доказами у справі не підтверджуються.
       Доводи апеляційної скарги про недоведеність позовних вимог позивача, невідповідність висновків суду фактичним обставинам є необґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції. 
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
       Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко 

     Судді  Т.П.Красвітна

О.В.Свистунова