КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 759/19915/19
Апеляційне провадження №22-ц/824/7814/2021
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
16 червня 2021 року                                                   місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Мостової Г.І., Суханової Є.М., із участю секретаря Ткаченко Ю.М., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації,
 
В С Т А Н О В И В :
 
27 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації до  ОСОБА_1 , де просив визнати недостовірною інформацію, що поширена про позивача народним депутатом Верховної Ради України Ар`євим В.І., зокрема такі слова відповідача: «…Хочу додати від себе, що формально ця людина звільнилась за власним бажанням. Всі зрозуміли, чому начальник податкової поліції Котовського району звільнився за власним бажанням…», зобов`язати його спростувати недостовірну інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі      1 грн. 
В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначив про те, що 25 грудня 2015 року відбулося сорок шосте пленарне засідання Верховної Ради України, на якому, з трибуни Верховної ради України народний депутат Верховної Ради України від партії «Блок Петра Порошенка» ОСОБА_1 публічно розповсюдив про позивача недостовірну інформацію про таке: «…В Котовську створена ручна громадська організація під назвою «Громадська рада північного регіону…», якою керують колишній начальник Котовської податкової міліції ОСОБА_2 , звільнений із органів за корупцію, та неодноразово судимий за злочини, пов`язані з наркотиками, такий собі ОСОБА_4 . І вони пишуть на прокурора ОСОБА_5 листи, які потім … на підставі яких цей ОСОБА_5 починає перевірки підприємців, а потім підприємці несуть відомі речі в прокуратуру, прокуратуру Котовського району…».
Окрім цього, 29 грудня 2015 року позивач звернувся з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації до Печерського районного суду м. Києва.
11 липня 2017 року Печерський районний суд м. Києва ухвалив рішення про часткове задоволення позовних вимог, в якому визнав протиправними дії відповідача у поширенні вищевказаної недостовірної інформації відносно позивача, 25 грудня 2015 року з трибуни Верховної Ради України.
31 травня 2019 року на сорок восьмому пленарному засіданні Верховної Ради України народний депутат Верховної Ради України від партії «Європейська партія» ОСОБА_1 , на виконання рішення суду, спростував поширену раніше недостовірну інформацію про позивача.
Також, позивач зазначив, що відповідач в подальшому продовжив публічно розповсюджувати про нього недостовірну інформацію. Зокрема, відповідач стверджує, що позивач звільнився з роботи за власним бажанням формально, а також натякає на те, що цьому передували якісь події, які змусили позивача звільнитися. 
При цьому, позивач підкреслює, що він був звільнений з посади з податкової міліції ( із зняттям з військового обліку ) за пунктом 65 підпунктом «б» ( через хворобу ). 
Вказує, що поширену негативну і недостовірну інформацію відповідач не підтвердив доказами, чим порушив права позивача, що виражається у негативному упередженому ставленні до позивача з боку осіб, які отримали таку інформацію від відповідача. 
Подібними діями, відповідач продовжує характеризувати позивача як злочинця, звільненого за порушення закону, як особу, що з легкістю порушує закон, як особу яка не має високих моральних цінностей. 
Така необґрунтована характеристика пригнічує честь та гідність позивача. 
Через поширення вказаної інформації широкому колу осіб, позивачу було спричинено моральну шкоду, оскільки він знаходиться у стані постійного нервового напруження та стресу, в нього понизилась працездатність та функція сну. 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації задоволено частково, визнано недостовірною інформацію відносно ОСОБА_2 , що поширена ОСОБА_1 31.05.2019 з трибуни Верховної Ради України під час виступу на сорок восьмому пленарному засіданні Верховної Ради України, а саме: «…Хочу додати від себе, що формально ця людина звільнилась за власним бажанням. Але ті події, які передували цьому звільненню, власне, і стали причиною мого виступу. Всі зрозуміли, чому начальник податкової поліції Котовського району звільнився за власним бажанням…», зобов`язано ОСОБА_1 не пізніше місяця від дня набрання рішенням у цій справі законної сили, спростувати поширену недостовірну інформацію, шляхом оголошення абзацу другого резолютивної частини цього рішення на пленарному засіданні Верховної Ради України.
На обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначено про те, що 31 травня 2019 року з трибуни Верховної Ради України під час виступу на сорок восьмому пленарному засіданні Верховної Ради України відповідач проголосив: «…Шановні колеги, у грудні  2015 року я робив виступ з приводу ситуації в Котовському…і правоохоронних органів у Котовському районі  Одеської області. І припустився одної помилки у своє виступі, внаслідок якої  було…отримав позов до суду. Як законослухняний громадянин України зараз зачитаю рішення суду. «Про те, що визнати недостовірною інформацію відносно ОСОБА_2 , що поширена народним депутатом Верховної Ради України ОСОБА_1 25.12.2015 з  трибуни Верховної Ради України під час виступу на сорок шостому пленарному засіданні Верховної Ради України про те, що колишній начальник Котовської податкової міліції ОСОБА_2 не звільнений з органів за корупцію…». Хочу додати від себе, що формально ця людина звільнилась за власним бажанням. Але ті події, які передували цьому звільненню, власне, і стали причиною мого виступу. Всі зрозуміли, чому начальник податкової поліції Котовського району звільнився за власним бажанням. Дякую».
При цьому, суд першої інстанції зазначив, що полковник податкової міліції, начальник відділу податкової міліції - перший заступник начальника Котовської об`єднаної державної податкової інспекції Одеської області ДПС ОСОБА_2 звільнений з посади та з податкової міліції у відставку за пунктом 65 підпунктом «б» ( через хворобу ) наказом ДПС України від 14.10.2013 №650-о, з 15.10.2013. 
Згідно з пунктом 65 підпунктом «б» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 р. № 114, особи рядового і начальницького складу звільняються зі служби у відставку ( із зняттям з військового обліку ) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби за рішенням військово-лікарської комісії, винесеним до звільнення особи із служби.
Також суд першої інстанції зазначив, що повідомляючи з парламентської трибуни інформацію про те, що позивач звільнився з посади за власним бажанням, відповідач, не міг не знати дійсні підстави звільнення позивача, при цьому, текстуальне тлумачення виголошення вказаної інформації, з урахуванням обставин, що передували вказаному виступу, є безумовно провокаційною, носить очевидно негативне забарвлення.
Поширена інформація не може бути сприйнята як оціночне судження, оскільки містить конкретний факт про підставу звільнення позивача, яка не відповідає дійсності. Окрім того, з точки зору об`єктивного та неупередженого спостерігача, вказана інформація не може бути сприйнята по-іншому, аніж як фактичні неправдиві твердження.
Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов в частині визнання недостовірною інформацію підлягає задоволенню, враховуючи спосіб поширення інформації, з урахуванням обрання позивачем спростування недостовірної інформації, як один із способів захисту свого порушеного права, з метою охоплення максимальної кількості осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію, враховуючи, що станом на день прийняття судового рішення, відповідач є народним депутатом України, відтак, реалізація такого спростування буде можливою з боку відповідача, та зобов`язати відповідача не пізніше місяця від дня набрання рішенням у цій справі законної сили, спростувати поширену недостовірну інформацію, шляхом оголошення абзацу другого резолютивної частини цього рішення на пленарному засіданні Верховної Ради України, оскільки права позивача будуть поновленими у належний спосіб, підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також неврахування правових висновків Верховного Суду при його ухваленні.
При цьому, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
Суд, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, керуючись наступним.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, відповідно до стенограми пленарного засідання Верховної Ради України від 31 травня 2019 року, під час сорок восьмого засідання Верховної Ради України, знаходячись в сесійній залі Верховної Ради України, народний депутат        ОСОБА_1 сказав таке: «…Шановні колеги, у грудні 2015 року я робив виступ з приводу ситуації в Котовському   і правоохоронних органів у Котовському районі Одеської області. І припустився однієї помилки у своєму виступі, внаслідок якої було…отримав позов до суду. 
Як законослухняний громадянин України зараз зачитаю рішення суду «Про те, що визнати недостовірною інформацію відносно ОСОБА_2 , що поширена депутатом Верховної Ради України Ар`євим В.І. 25 грудня 2015 року з трибуни Верховної Ради України під час виступу на сорок шостому пленарному засіданні Верховної Ради України про те, що колишній начальник Котовської податкової міліції ОСОБА_2 не звільнений з органів за корупцію». Хочу додати від себе, що формально ця людина звільнилася за власним бажанням. Але ті події, які передували цьому звільненню, власне, і стали причиною мого виступу. Всі зрозуміли, чому начальник податкової поліції Котовського району звільнився за власним бажанням. Дякую…»  ( а.с. 59 ).
У зв`язку із цим виступом і оголошенням оспорюваного тексту відповідачем, 27 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до   суду  із названим позовом ( а.с. 1-12 ).
При вирішенні зазначеного спору між сторонами суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне правове обґрунтування свого рішення.
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
За положеннями частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Разом з тим, згідно з частиною другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція ) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь ( поведінки ) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності ( неповні або перекручені ).
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та ( або ) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації ( частина перша статті 277 ЦК України ).
Право на свободу вираження поглядів, закріплене у статті 10 Конвенції, захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані. Свобода слова передбачає використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних. При дотриманні умов параграфа 2 статті 10 Конвенції право вільно передавати інформацію поширюється не лише на «інформацію» та «ідеї», які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які обурюють, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства».
Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного ( презумпція добропорядності ). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій ( наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо ) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки істинності фактів ) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції ( рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» ( Lingens v. Austria ), § 46 ).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.
Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів ( вживання гіпербол, алегорій, сатири ). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
При цьому, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 , полковник податкової міліції-перший заступник начальника Котовської об`єднаної державної податкової інспекції Одеської області ДПС, 15 жовтня 2013 року звільнений з посади та з податкової міліції у відставку ( із зняттям військового обліку ) за пунктом 65 підпунктом «б» ( через хворобу ), вислуга років на 15 жовтня 2013 року складає : календарна - 31 рік 01 місяць 18 днів       ( а.с. 48 ). Отже, позивач працював на державній ( публічній ) службі. 
Аналіз положень Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 827 засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя з урахуванням того, що позивач є публічною особою, а тому відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, дає підстави для висновку про те, що поширена інформація не є такою, що порочить честь та гідність.
Враховуючи те, що позивач проходив службу в державній податковій інспекції ДПС, інформація про його майновий стан, добросовісне виконання посадових обов`язків, підстави звільнення становить громадський інтерес.
Громадськість має право на отримання такої інформації. 
Як особа, яка перебувала на публічній службі, позивач має бути готовим до підвищеного рівня критики, що виходить за межі допустимої критики та оцінки поведінки пересічного громадянина, у тому числі у різкій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже позивач, обираючи кар`єру публічної особи, погодився на таку увагу.
При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 346/5700/17, провадження № 61-38727св18.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Враховуючи встановлені обставини справи, дослідивши докази у їх сукупності й надавши їм належну оцінку, врахувавши положення зазначених норм матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідачем було висловлено оціночні судження, які є вираженням його суб`єктивної думки і погляду, не містять фактичних даних, які можна перевірити, а отже, відповідно до статті 277 ЦК України та статті 30 Закону України «Про інформацію» такі судження, навіть висловлені у стверджувальній, провокативній формі, не підлягають спростуванню.
Таким чином, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, ч. 1,2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ч. 2 ст. 264, ч. 1 ст. 13 ЦПК України, п.п.15 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколів №№ 1, 2, 4, 7, 11 до Конвенції,  а також неврахування зазначених ним правових висновків Верховного Суду при його ухваленні, з точки зору суду другої інстанції, повністю підтвердились зазначеними судом апеляційної інстанції доказами, які віднесені ним до числа належних, допустимих, достовірних та достатніх згідно положень ст.ст. 77-80 ЦПК України.
Відтак, суд другої інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про залишення названих позовних вимог без задоволення, на підставі положень ст. 376 ЦПК України та вищевказаних положень матеріального та процесуального права.
Рішення в частині відмови в позові про стягнення моральної шкоди суд другої інстанції вважає за необхідне  залишити без змін, оскільки воно ухвалено з дотриманням вимог чинного законодавства, зазначеного місцевим судом, а відтак - є законним та обґрунтованим.
А тому, заявлені апеляційні вимоги з цього приводу, з точки зору суду другої інстанції, не підлягають задоволенню.
Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути з     ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 2 305,20 грн. відповідності до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України.
Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5,10-13, 77-82, 263, 367, 368, 374, 376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, в частині визнання недостовірною інформації та зобов`язання спростувати її, скасувати та ухвалити у цій частині позову новее судове рішення про залишення названих позовних вимог без задоволення.
Рішення в частині відмови в позові про стягнення моральної шкоди залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 305,20 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

 

 
Головуючий                                                                А.С. Сержанюк

Судді:                                                                          Г.І. Мостова

Є.М. Суханова