ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 р.	Справа № 520/14440/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: Рєзнікової С.С. ,  Мельнікової Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Харківській області  на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2021 року, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 24.03.21 року по справі № 520/14440/2020
за позовом                      ОСОБА_1  
до                     Головного управління Національної поліції в Харківській області                             
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення компенсації і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про збільшення  розміру позовних вимог, просив суд:
- визнати дії Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо неправильного нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, з розрахунку 25 відсотків місячного грошового забезпечення, станом на дату звільнення за 25 повних календарних років служби, щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, несвоєчасної виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні - протиправними;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та здійснити доплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 в розмірі 75330,73 грн.;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за 2016 рік, що складає 22852,90 грн. (за 35 днів), за невикористану відпустку за 2017 рік, що складає 29382,30 грн. (за 45 днів), за невикористану відпустку за 2018 рік складає 13058,80 грн. (за 20 днів), за невикористану відпустку за 2019 рік, що складає 29382,30 (за 45 днів);
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (за 27 днів затримки) - 17629,38 грн.
В обґрунтування  позову  позивачем вказано, що Головним управлінням Національної поліції в Харківській області вчинено протиправні дії щодо неправильного нарахування та невиплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні, з розрахунку 25 відсотків місячного грошового забезпечення, станом на дату звільнення за 25 повних календарних років служби, щодо невиплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. При цьому, позивачем вказано, що виплата одноразової грошової допомоги має здійснюватися з урахуванням положень ч.1 ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" - у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Також, позивачем вказано, що відпустку за 2016 рік ним використано частково та невикористана частина відпустки за 2016 рік складає 35 днів, за 2017 рік невикористана частина відпустки складає 45 днів, за 2018 рік невикористана частина відпустки складає 20 днів,  за 2019 рік невикористана частина відпустки складає 45 днів, а  отже  з  огляду на приписи  ч.10 ст. 93 Закону "Про Національну поліцію", якою передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація, за невикористані дні основної та додаткової відпуски за 2016 - 2019 роки відповідач повинен виплати компенсацію. 
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення компенсації і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині позовних  вимог  про   стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (за 27 днів затримки) - 17629,38 грн. - залишено  без  розгляду.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року вказаний позов задоволено частково. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2016 рік (за 35 днів), за 2018 рік (за 20 днів), за 2019 рік (за 45 днів). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права.         
Зокрема, апелянт посилався на порушення вимог ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зазначає, що судом першої інстанції порушені вимоги ст.246 КАС України, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.
Стосовно порушень норм матеріального права зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно застосовані норми пункту 8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260, ч. 10 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію».
Також, вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду при розгляді аналогічних справ щодо застосування норм права.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та здійснити доплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 в розмірі 75330,73 грн., стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку за 2017 рік (за 45 днів), стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не з`ясування всіх обставин у справі, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позову та прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Зокрема, апелянт посилався на те, що судом першої інстанції не враховано всі обставини справи, оскільки виплата одноразової допомоги ОСОБА_1 має здійснюватися з урахуванням положень ч.1 ст.9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" - у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпеченні за кожній повний календарний рік служби. Вважає, що Головне управління Національної поліції в Харківській області мало здійснити виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 в розмірі 150661,50 грн. Згідно відповіді Головного управління Національної поліції в Харківській області від 17.07.2020 року №73аз/119-29/02-2020 позивачу була виплачена одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення, що становить 75330,73 грн., тому відповідач має доплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 в розмірі 75330,73 грн.
Крім того, зазначає, що позиція суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку за 2017 рік (за 45 днів) є помилковою, оскільки ОСОБА_1 не використав частину основної відпустки за 2017 рік - 30 днів та додаткової - 15 днів, що підтверджується відповіддю Головного управління Національної поліції в Харківській області від 07.08.2020 №140аз/119-12/02-2020, отриманої на адвокатський запит.
Аргументуючи вимоги апеляційної скарги в частині вимог про стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апелянт не погоджується з ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2021 року, якою позов в зазначеній частині залишено без розгляду. Вважає, що позивачем не пропущений строк позовної давності для звернення до суду з позовом щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог залишити без змін. Зазначає, що з посиланням відповідача на висновки суду касаційної інстанції не можна погодитися, оскільки висновки на які посилається відповідач були висловлені під час розгляду інших правовідносин, є застарілими та від них вже відступив суд касаційної інстанції.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористався.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційних скарг відповідно до вимог ст.308 КАС України.
Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 28.01.2020 року №22 о/с, старшого сержанта поліції ОСОБА_1 /0087544/, поліцейського взводу № 2 роти № 2 батальйону № 2 полку поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області, з 31.01.2020 року звільнено згідно п.7 ч.1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" з виплатою компенсації за невикористану щорічну чергову  оплачувану відпустку за період з 01.01.2020 по 31.01.2020 у  кількості 4 діб.
Представником позивача направлено до  відповідача адвокатський запит в порядку ст.24 Закону України "Про  адвокатуру  та  адвокатську  діяльність" стосовно  отримання  інформації   щодо  проведення  розрахунку  з ОСОБА_1 при звільненні  зі служби.
Листом Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Харківській області від 17.07.2020 року №73аз/119-29/02-2020 зазначено, що на день звільнення позивач отримав грошове  забезпечення  за  31 день  січня, компенсацію за невикористану щорічну чергову оплачувану відпустку за період з 01.01.2020 по 31.01.2020 року в сумі 14370,20 грн. та винагороду  поліцейським, які  брали безпосередню участь у  заходах  із  забезпечення  національної  безпеки і  оборони, відсічі  і стримування збройної  агресії Російської Федерації в Донецькій  та  Луганській  областях за жовтень - грудень  2019 року  у  сумі  6607,00 грн. було  перераховано   30.01.2020 року  на  особисту  картку  АТ КБ "ПРИВАТБАНК". Також визначено суму до виплати одноразової грошової допомоги при звільненні 75330,73 грн. (12052,92 грн. (сума грошового забезпечення на день звільнення) х 25 (повні календарні роки служби позивача) х 25% (відсоток від місячного грошового забезпечення, установлених на день звільнення).
Позивачем у позовній  заяві із посиланням  на положення ч.10 ст. 93 Закону "Про Національну поліцію" вказано, що Головне управління Національної поліції в Харківській області має виплатити йому компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпуски також за попередні роки перед звільненням - за 2016 - 2019 роки. Також, позивачем вказано, що одноразова грошова допомога при звільненні мала бути виплачена виходячи з 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, тоді як відповідачем її розрахунок  було  проведено з 25 відсотків.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з висновку про правомірність дій відповідача щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, з розрахунку 25 відсотків місячного грошового забезпечення, станом на дату звільнення за 25 повних календарних років служби. Також, судом першої інстанції встановлено, що позивачем було використано  відпустку за 2017 рік (за 45 днів), проте не використано щорічну основну відпустку за 2016 рік (за 35 днів), за 2018 рік (за 20 днів), за 2019 рік (за 45 днів). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є  зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2016 рік (за 35 днів), за 2018 рік (за 20 днів), за 2019 рік (за 45 днів).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Положеннями ст.102 Закону України "Про національну поліцію" визначено, що пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Водночас, відповідно до ч.2 ст.9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби в поліції), особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі    25 відсотків місячного грошового забезпечення    за кожний повний календарний рік служби.
Суд зазначає, що з наявної в матеріалах справи копії послужного списку позивача вбачається, що відповідно до п.9 розд. 11 Закону України "Про національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ його було звільнено за пунктом 63 "к" (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади установи, організації) наказом ГУМВС України в Харківській області від 06.11.2015 року № 666 а/с, з 06.11.2015 року та відповідно до п.9 та 12 розділу ХІ Закону України "Про національну поліцію" призначено, як прибувшого з Міністерства внутрішніх справ, з присвоєнням спеціального звання поліції в порядку переатестування з 07.11.2015 року на посаду поліцейського батальйону патрульної поліції (з обслуговування метрополітену м. Харків) ГУ НП в Харківській області наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 07.11.2015 №29 о/с.
Зі змісту позовної заяви встановлено, що виплата позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення мала  бути  здійснена з огляду на положення ч.1 ст.9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", якою визначено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі    50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Враховуючи  вищенаведені норми, колегія суддів зазначає, що  оскільки після звільнення з органів внутрішніх справ 06.11.2015 року позивач з 07.11.2015 року був прийнятий на посаду поліцейського в Головному  управлінні Національної  поліції в Харківській області з присвоєнням спеціального звання поліції, а не продовжував роботу на посаді державного службовця відповідно до Закону України "Про державну службу", то в даному випадку положення ч.1 ст.9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" на нього не розповсюджуються.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність дій відповідача щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, з розрахунку 25 відсотків місячного грошового забезпечення, станом на дату звільнення за 25 повних календарних років служби, у  зв`язку з чим  позовні  вимоги останнього стосовно визнання протиправними дій Головного управління Національної  поліції в Харківській області щодо неправильного нарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні, з розрахунку 25% місячного грошового забезпечення є такими, що  не  підлягають задоволенню.
Стосовно позовних вимог позивача про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та здійснити доплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 в розмірі 75330,73 грн. колегія суддів зазначає, що  останні  є похідними  від  первинної  позовної вимоги, а  отже з огляду на  висновки суду  у даній  справі останні  також задоволенню не  підлягають.
Стосовно позовних вимог позивача щодо визнання протиправними дій Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку за 2016 рік, що складає 22852,90 грн. (за 35 днів), за невикористану відпустку за 2017 рік, що складає 29382,30 грн. (за 45 днів), за невикористану відпустку за 2018 рік складає 13058,80 грн. (за 20 днів), за невикористану відпустку за 2019 рік, що складає 29382,30 (за 45 днів) колегія суддів зазначає наступне.
Так, положеннями ст.43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Положеннями  Закону України  "Про  відпустки" №504/96-ВР  від 15.11.1996 року (далі -  Закон №504/96-ВР) визначено державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Відповідно до приписів ст.4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1)  щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і   15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті  25,  26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
Згідно із ч.1 ст.24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.
Водночас, колегія суддів зазначає, що правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено  положеннями  Закону України "Про  Національну поліцію".
Відповідно до частин першої та третьої  статті 59 Закону України "Про  Національну поліцію" служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Положеннями ст.60 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що  проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до положень ч. ч. 1 та 2 ст. 92 Закону України "Про  Національну поліцію" поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Згідно із  положеннями ч.ч.1-4 ст. 93 Закону №580-VIII тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
Відповідно до приписів ч.ч. 8-11 ст.93 Закону  України "Про Національну поліцію"  поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному  законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Положеннями  ч.ч.1 та 2 ст.94 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Приписами п. 3 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого  наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260,  (далі - Порядок №260) передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4)премії; 5)одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з абз.7 і 8 п.8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, передбачено  положеннями ст.92 Закону України "Про Національну поліцію", з  аналізу якої слід  дійти висновку про те, що  поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону України "Про Національну поліцію", а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Відтак, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Конституційним Судом України у рішенні від 07.05.2002 року №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) викладено  висновок  стосовно  того, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - Кодекс законів про працю України.
Отже, з огляду на викладене, а також враховуючи відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону України "Про  Національну поліцію" і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд приходить до висновку  про наявність  підстав для  застосування  у  даному випадку приписів Кодексу законів про  працю України і Закону України "Про  відпустки".
Таким чином, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.1  ст.24 Закону України "Про  відпустки" і ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Відтак, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Вказаний висновок відповідає висновку Великої палати Верховного суду щодо застосування норм права, викладеному в постанові від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19, яка в силу ч.5 ст.242 КАС України, підлягає врахуванню судом. 
Під час розгляду справи встановлено, що позивачем у  позовній  заяві  вказано, що ним не було використано відпустку за 2016 рік 35 днів, за 2017 рік 45 днів, за 2018 рік 20 днів та за 2019 рік 45 днів, у  зв`язку з чим  останній  просив суд стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку у відповідних сумах за кожен рік.
Водночас, матеріали справи містять копію витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області від 03.11.2017 № 678 о/с, згідно якого ОСОБА_1 надано частину щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік 26 діб, з 01 листопада до 26 листопада 2017 року, невикористаними залишились 19 діб чергової відпустки за 2017 рік (а.с. 89). Також, згідно витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області від 08.02.2018 № 29 о/с, ОСОБА_1  надано частину невикористаної щорічної відпустки за 2017 рік строком 19 діб, з 05 лютого до 23 лютого 2018 року (а.с. 90). 
Вказаними доказами підтверджено, що позивачем було використано відпустку за 2017 рік, що спростовує доводи ОСОБА_1 про зворотнє.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що  належним способом  захисту  порушених прав  позивача є  зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2016 рік (за 35 днів), за 2018 рік (за 20 днів), за 2019 рік (за 45 днів).
Водночас, позовні вимоги позивача про стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області грошової компенсації за невикористану відпустку за 2016 рік, що складає 22852,90 грн. (за 35 днів), за невикористану відпустку за 2018 рік складає 13058,80 грн. (за 20 днів), за невикористану відпустку за 2019 рік, що складає 29382,30 (за 45 днів) задоволенню не підлягають, оскільки наведений  позивачем    розрахунок не     може     бути врахований судом     з огляду на обставини того, що  нарахування зазначеної компенсації  здійснюється  саме відповідачем, який  у  даному  випадку був роботодавцем відповідача.
Посилання апелянта - відповідача на правову позицію, яка викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.10.2020 по справі №9901/929/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.09.2020 по справі №30.09.2020 по справі №640/20160/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07.08.2019 по справі №820/5122/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06.02.2020 по справі №818/1276/17 колегія суддів не бере до уваги, оскільки останні не підлягають застосуванню в даній справі, правовідносини у цій справі не є аналогічними тим, що були предметом дослідження Верховного Суду.
Застосуванню в даній справі підлягають висновки, наведені вище у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 160/10875/19.
Стосовно доводів апелянта - позивача про те, що ним не пропущений строк позовної давності для звернення до суду з позовом щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вимог апеляційної скарги позивача в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду 18 березня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення компенсації і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині позовних вимог про стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (за 27 днів затримки) - 17629,38 грн. - залишено без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку на звернення до суду з даним позовом.
Ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року набрала законної сили 25.03.2021, доказів її оскарження матеріали справи не містять.
Отже, в межах даних правовідносин, вимоги про стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишено без розгляду ухвалою, яка набрала законної сили, а тому вказані вимоги не можуть повторно досліджуватися при розгляді справи №520/14440/2020.
Враховуючи наведене, доводи апелянта - позивача в зазначеній частині є безпідставними.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що під час вирішення спору суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального та матеріального права, а доводи апеляційних скарг їх не спростовують та не дають підстав для зміни чи скасування судового рішення, тому ухвалене у справі рішення підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст. ст. 243, 250, 310, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Харківській області залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2021 року по справі № 520/14440/2020 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	А.О. Бегунц	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.С. Рєзнікова    Л.В. Мельнікова   	
Повний текст постанови складено  22.07.2021 року