Справа № 125/2287/19
Провадження № 22-ц/801/1426/2021
Категорія: 53
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Береговий  О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року	Справа № 125/2287/19	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:        
головуючого - Берегового О.Ю. (судді – доповідача),
суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання Михайленко А.В.,
учасники справи:
позивач: Моторне (транспортне) страхове бюро України,
відповідач: ОСОБА_1 ,
розглянув цивільну справу за позовом моторне (транспортне) страхове бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 16 квітня 2021 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Хитрука В.М., дата складення повного тексту рішення 20 квітня 2021 року,

встановив:

В жовтні 2019 року моторне (транспортне) страхове бюро України (далі – МТСБУ) звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 березня 2016 року о 11 год. 00 хв. сталася дорожньо-транспортна пригода, а саме відповідач ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «ИЖ 21251», державний номерний знак НОМЕР_1 , на автодорозі Стрий-Кіровоград-Знам`янка на 394 км + 390 м, допустив зіткнення з транспортним засобом автомобілем «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_2 . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень. 
Відповідно до постанови Барського районного суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року відповідача ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 
Водночас, цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована. 
Потерпіла особа повідомила позивача про настання дорожньо-транспортної пригоди та надала йому всі необхідні документи, передбачені ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на підставі чого позивач здійснив регламентну виплату потерпілій особі. 
Загальний розмір витрат з урахуванням витрат на збір документів та визначення розміру вартості шкоди становить 84714,55 грн. 
За вказаних обставин, оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована, тому відповідач як особа, що винна у настанні дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язаний відшкодувати позивачу в порядку регресу завдану шкоду.
Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 16 квітня 2021 року позов задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 84114 (вісімдесят чотири тисячі сто чотирнадцять) гривень 55 копійок витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування в порядку регресу та 600 грн, витрат за послуги експерта, а загалом 84714 (вісімдесят чотири тисячі сімсот чотирнадцять) гривень 55 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 1921,00 грн судових витрат при сплаті судового збору.
Рішення першої інстанції мотивоване тим, що до страховика, що виплатив страхове відшкодування в межах сплаченої суми в розмірі 84114 грн. 55 коп., а також послуг експерта у розмірі 600 грн., перейшло право вимоги, яке на підставі ст. 1187, 1188 ЦК України, мала би до відповідача ОСОБА_1 , а відтак, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог МТСБУ до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, а отже позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про залишення без задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника суд попередньої інстанції не звернув належної уваги на те, що внаслідок виконання позивачем зобов`язання з виплати страхового відшкодування у вже існуючому зобов`язані відбулася лише заміна кредитора зі збереженням самого зобов`язання, у зв`язку з чим у МТСБУ виникло право вимоги до ОСОБА_1 у виді суброгації, а не регресу, а тому, враховуючи, що при суброгації перебіг позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку позовна давність до вимог МТСБУ про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування спливла, оскільки ДТП сталася 06 березня 2016 року, а з позовом до суду позивач звернувся 17 жовтня 2019 року. Поряд з цим, вказує, що постановою Барського районного суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року провадження відносно нього про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП закрито, з підстав ч. 2 ст. 38 КУпАП. Крім того, посилається на відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП за порушення п. 12.3 ПДР України, оскільки висновком експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи № 7734/20-21 від 12 лютого 2021 року, встановлено відсутність у нього технічної можливості зменшити швидкість руху для попередження заносу автомобіля.
Позивач МТСБУ, не скористалось своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направило, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Апеляційним судом встановлено, що постановою Барського районного суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року у справі про адміністративне правопорушення №125/1673/16-п встановлено, що 06 березня 2016 року о 11 год. 00 хв. на автодорозі Стрий-Кіровоград-Знам`янка на 394 км + 390 м, ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом «ИЖ 21251», державний номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості, у результаті чого виїхав на зустрічну смугу та допустив зіткнення з автомобілем «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 . У результаті зіткнення ОСОБА_2 та пасажир ОСОБА_3 отримали тілесні ушкодження, автомобілі отримали механічні пошкодження.
ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та закрито провадження у справі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП. Вказана постанова набрала законної сили 23 вересня 2016 року, є чинною та не скасованою (а.с. 11).
Цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 як водія транспортного засобу державний номерний знак НОМЕР_1 , застрахована не була.
Згідно копії повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду власника транспортного засобу «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_2 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ОСОБА_4 від 03 жовтня 2014 року, остання повідомила Моторне (транспортне) страхове бюро України про дорожньо-транспортну пригоду, що сталась 06 березня 2016 року за участі відповідача ОСОБА_1 (а.с. 8).
Згідно висновку про оцінку вартості матеріального збитку, спричиненого власнику №29-04/16КЕ від 29 квітня 2016 року, вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу ТЗ «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_2 складає 100937 грн. 46 коп. (в т.ч. ПДВ) (а.с. 16-28).
Крім того, МТСБУ було сплачено 600,00 грн. за послуги експерта, що підтверджується платіжним дорученням №12766рв від 06 червня 2016 року (а.с. 12-15).
У зв`язку з настанням події, передбаченої ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розглянувши заяву власника пошкодженого автомобіля, МТСБУ було прийнято рішення (Наказ №10296 від 27 грудня 2016 року) про відшкодування шкоди та виплачено довіреній особі власника автомобіля марки «Toyota Corolla» ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 84114 грн. 55 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 10296рв від 27 грудня 2016 року (а.с. 33-34).
27 грудня 2016 року ОСОБА_1 було направлено претензію №3/1-05/33995 про регресні вимоги про компенсацію витрат, однак відповідачем витрати не сплачені (а.с. 32).
З висновку експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи № 7734/20-21, складеного 12 лютого 2021 року, вбачається, що на підставі проведеного дослідження, експерт прийшов до наступного висновку: 1. При попаданні колесами з чистого асфальтного покриття на асфальтне покриття покрите піском можливе виникнення некерованого руху. 2. В заданій дорожній ситуації водій автомобіля «ИЖ 21251», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_1 повинен був керуватися технічними нормами вимог п. 12.3 ПДР, при виконанні норм яких він не мав технічної можливості зменшити швидкість руху для попередження заносу автомобіля (а.с. 78-81).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Статтею 21 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено заборону експлуатації транспортного засобу на території України без чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Разом з тим вказаним Законом передбачені випадки виплати відшкодування шкоди потерпілим у разі використання транспортного засобу власником, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Згідно зі статтею 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Відповідно до положень частини першої статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно з підпунктом 38.2.1. пункту 38.2. статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
Отже, законом встановлено порядок стягнення коштів, виплачених МТСБУ на відшкодування шкоди особі потерпілій у ДТП, саме в порядку регресу, якщо така шкода спричинена власником транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Матеріали справи свідчать про те, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на момент ДТП, яка сталася 06 березня 2016 року, застрахована не була.
Таким чином, встановивши факт настання події, передбаченої підпунктом «а» частини 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», внаслідок якої позивач здійснив виплату відшкодування потерпілій особі шкоду, заподіяну в результаті пошкодження транспортного засобу потерпілого, з урахуванням вимог статті 1191 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача, після проведеної виплати потерпілій особі, права зворотної вимоги до відповідача, у зв`язку з чим з останнього на користь МТСБУ підлягає стягненню в порядку регресу виплачена сума страхового відшкодування у розмірі 84114,55 грн. та витрати, пов`язані з послугами аварійного комісара в розмірі 600,00 грн., а всього 84714,55 грн.
Покликання в апеляційній скарзі на те, що постановою Барського районного суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року провадження відносно нього про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП закрито, з підстав ч. 2 ст. 38 КУпАП є непереконливими, з огляду на наступне.
Так, з вказаної постанови вбачається, що ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та закрито провадження на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.
23 вересня 2016 року вказана постанова набрала законної сили та скасована не була.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Між тим, з правового аналізу п. 7 ст. 247 КУпАП вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП – через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.
Такий висновок висловлено у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2019 року у справі №383/846/18.
А тому доводи апеляційної скарги про те, що постанова Барського районного суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року у справі 125/1673/16-п не може бути належним доказом його вини у ДТП є безпідставними.
Відповідач не спростував наявності своєї вини у скоєній за його участі ДТП та не надав доказів наявності порушень правил дорожнього руху з боку іншого учасника ДТП – ОСОБА_2 та вини останнього у пошкодженні транспортних засобів.
При цьому, суд першої інстанції вірно критично оцінив посилання представника відповідача, як на підставу заперечень проти позову, на висновок експерта №7734/20-21 від 12 лютого 2021 року, оскільки вказаний висновок не спростовує вину ОСОБА_1 у вчиненні ДТП, базується лише на свідченнях ОСОБА_1 , які здобуті у судовому засіданні та не підтвердженні жодним доказом.
Доводи апеляційної скарги про те, що внаслідок виконання позивачем зобов`язання з виплати страхового відшкодування у вже існуючому зобов`язані відбулася лише заміна кредитора зі збереженням самого зобов`язання, у зв`язку з чим у МТСБУ виникло право вимоги до ОСОБА_1 у виді суброгації, а не регресу, а тому, враховуючи, що при суброгації перебіг позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку позовна давність до вимог МТСБУ про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування спливла, оскільки ДТП сталася 06 березня 2016 року, а з позовом до суду позивач звернувся 17 жовтня 2019 року, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
При вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». У випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК України), а також статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі – з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Розмір страхового відшкодування визначається за правилами, встановленими у договорі страхування. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов`язанні, то з урахуванням положення статті 515 ЦК України суброгація застосовується лише до майнового страхування.
При суброгації строк позовної давності обчислюється з моменту ДТП, а при регресі – з моменту здійснення відповідної виплати страхового відшкодування, з огляду на таке.
Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою, за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала.
При цьому за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Таким чином, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України).
Отже, первісне (основне) деліктне зобов`язання та зобов`язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно.
Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 у справі № 6-2806цс16.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Оскільки страхове відшкодування потерпілій у ДТП особі виплачено МТСБУ 27 грудня 2016 року, перебіг строку позовної давності необхідно обчислювати саме з цієї дати. Враховуючи, що до суду з цим позовом МТСБУ звернулося 17 жовтня 2019 року, цей строк позивачем не пропущено.
Таким чином, викладені апелянтом твердження про те, що виниклі правовідносини у вказаній справі мають ознаки суброгації, а не регресу, не є слушними, а тому відхиляються судом.
Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

постановив:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Барського районного суду Вінницької області від 16 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий                                                        О.Ю. Береговий

Судді:                                                                О.В. Ковальчук

                                                                               Т.Б. Сало