Ухвала
Іменем України 
 
29 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 442/4271/20 
провадження № 61-11721ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перша Дрогобицька державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перша Дрогобицька державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, 
 
Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 залишено без розгляду.
Роз`яснено позивачу, що він не позбавлений можливості звернутись до суду з даним позовом повторно.
У задоволенні заяви представника відповідача про компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи внаслідок необґрунтованих дій позивача по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Перша Дрогобицька державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, відмовлено.
 
Ухвала суду першої інстанції обґрунтована тим, що позивач та його представник повторно не з`явились в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, заяви про розгляд справи у їхній відсутності не подавали. Відтак, відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України позов ОСОБА_2 залишено без розгляду. 
 
Відмовляючи у задоволенні клопотання представника відповідача про відшкодування судових витрат, що складаються з витрат на правову допомогу у сумі 6 500,00 грн, суд першої інстанції зробив висновок, що доводи відповідача про умисне затягування позивачем розгляду справи є необґрунтованими. Судом не встановлено, що позивач діяв недобросовісно чи пред`явив необґрунтований позов.
 
ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2020 року у частині відмови у задоволенні його заяви про компенсацію здійсненних витрат, пов`язаних з розглядом цієї справи, подав апеляційну скаргу.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 18 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2020 року залишено без змін.
 
Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині, Львівський апеляційний суд у оскаржуваній постанові від 18 травня 2021 року констатував, що стороною відповідача не наведено обставин та не надано на їх підтвердження доказів, які б дали змогу зробити висновок про необґрунтованість дій позивача у справі, що зумовили понесення відповідачем заявлених до стягнення витрат, і вказане виключає можливість задоволення заяви про їх компенсацію згідно з частиною п`ятою статті 142 ЦПК України. 
 
У липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 травня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення у частині відмови у задоволенні заяви про компенсацію здійснення відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом цієї справи, та прийняти нове судове рішення у оскаржуваній частині, щодо компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом цієї справи на правову допомогу. 
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність у діях позивача, пов`язаних з затягуванням розгляду справи через подання різного змісту клопотань та неявки в судові засідання, зловживання процесуальними правами.
 
Згідно із положеннями частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Дослідивши матеріали касаційної скарги  ОСОБА_2 ,колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням наступного.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
 
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
 
У відповідності до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
 
Тобто, стягнення з позивача понесених відповідачем судових витрат, зокрема, у разі залишення позову без розгляду, можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача.
 
Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову. Разом із цим, залишення заяви без розгляду - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення.
 
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
 
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
За змістом частини третьої статті 89 ЦПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно було довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
 
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 761/20963/17-ц, провадження № 61?2505св21.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що неявка в судове засідання позивача та або його представника не може бути розцінена як необґрунтовані дії, враховуючи, що відповідачем не наведено інших підстав для визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами і, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи.
 
Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України встановлено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів (частина п`ята статті 394 ЦПК України).
 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції. 
 
Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів, що заборонено частиною першою статті 400 ЦПК України, та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Керуючись частинами четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перша Дрогобицька державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             Ю. В. Черняк

           І. А. Воробйова

          Р. А. Лідовець