Справа № 756/5550/21                                                    Головуючий 1 інстанція- Белоконна І.В.
Проваження № 22-ц/824/9125/2021                                Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
08 липня 2021 року                                                                                       м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого  судді               Савченка С.І.,
            суддів                                     Верланова С.М., Мережко М.В.,
за участю секретаря              Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» на ухвалу Оболонського районного суду м.Києва від 15 квітня 2021 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1  до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» про припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності на квартиру,-
 
в с т а н о в и в:
 
Ухвалою судді Оболонського районного суду м.Києва від 15 квітня 2021 року у справі запозовом ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» про припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності на квартиру задоволена заява позивачки та забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку є предметом спору.
Не погоджуючись із ухвалою, відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» в особі представника адвоката Остащенко О.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі,посилаючись на незаконність і необгрунтованість ухвали. Скарга мотивована тим, що суд не перевірив чи існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання судового рішення про задоволення позову, а також відповідність виду забезпечення позову заявленим вимогам. При цьому позивачкою не надано жодного доказу про намір ТОВ « ФК «Гефест» продати квартиру або відчужити її у інший спосіб на користь третіх осіб. Заява позивачки про забезпечення позову містить лише припущення про неможливість виконати рішення суду, а в ухвалі вказано про доцільність накладення арешту на квартиру, яка є предметом спору. Вважає, що припущення неможливості виконання рішення суду є недостатньою підставою для задоволення заяви.
Позивачка ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.
Представник відповідача ТОВ «ФК «Гефест» адвокат Остащенко О.М. належним чином повідомлена про час розгляду справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на вказану нею в апеляційній скарзі електронну адресу судовою повісткою і повідомленням про її доставлення, до суду не з`явилася, причин неявки не
                                                                        -  2  -
повідомила, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Ліщишин І.В. повідомлені про час розгляду справи, шляхом направлення згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на вказані ними електронні адреси судових повісткок і повідомленням про їх доставлення, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що не перешкоджає розгляду. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що у квітні 2021 року ОСОБА_1 подала до Оболонського районного суду м.Києва позов до ТОВ «ФК «Гефест» про припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності на квартиру. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що належне позивачці  ОСОБА_1 спірне нерухоме майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 , перебувало в іпотеці у АКБ «УкрСиббанк» на підставі договору іпотеки від 03 травня 2007 року та забезпечувало виконання зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором від 03 травня 2007 року. З Державного реєстру речових прав вона дізнався, що новий кредитор ТОВ «ФК «Гефест» на підставі договору іпотеки звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на вказану квартиру. Вважає, що звернення стягнення на предмет іпотеки проведене з порушенням вимог закону.
Провадження у справі відкрите ухвалою судді від 15 квітня 2021 року.
Одночасно з подачею позову ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, яка мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання судового рішення, оскільки квартира може бути відчужена відповідачем іншим особам, що у свою чергу призведе до неможливості виконання судового рішення або утруднення його виконання та поновлення прав позивачки.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що між сторонами виник спір з приводу законності набуття відповідачем права власності на нерухоме майно, а тому з урахуванням предмету спору та наявності об`єктивної можливості відчуження відповідачем спірної квартири, невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову або неможливості його виконання
При цьому суд виходив з того, що заходи забезпечення позову, які просить вжити позивачка, у вигляді арешту не призведуть до обмеження прав відповдіача як власника квартири, а слугуватимуть заходом запобігання можливих порушень прав позивачки.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи  має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.
Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч.1 ст.150 ЦПК України, 
                                                                        -  3  -
згідно якої позов в тому числі забезпечується накладенням арешту та забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст.150 ЦПК).
Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. 
Відповідно до ч.5 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.
Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.
За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).
Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст.11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних
                                                                        -  4  -
прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту, суд першої інстанціїобгрунтовував свої висновки наявністю передбачених ст.149 ЦПК України підстав для застосування заходів забезпечення позову.
Колегія суддів погоджується з такими висновками і вважає, що даний вид забезпечення позову стосується і пов`язаний із позовними вимогами позивачки про припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності на квартиру та є необхідним і достатнім для забезпечення виконання можливого судового рішення та ефективного захисту прав позивачки, а також перешкоджання спричинення їй істотної шкоди.
При вжитті заходів забезпечення позову судом обгрунтовано враховано як зміст вимог позивачки, які полягають у оспоренні законності реєстрації за відповідачем права власності на нерухоме майно, так і співмірність вжитих заходів із позовними вимогами та вид забезпечення позову (пункти 3 і 4 постанови ПВСУ № 9 від 22.12.2006 р. «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).
При цьому колегія суддів враховує, що даний захід не є тотожним позовним вимогам, не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не перевірив чи дійсно між сторонами існує спір надумані та безпідставні, оскільки із матеріалів справи чітко вбачається наявність реального спору між сторонами щодо правомірності реєстрації права власності на іпотечну квартиру за відповідачем. Реальність спору обумовлена припиненням права власності позивачки на спірну квартиру, в якій вона мешкає, і реєстрацію права на цю квартиру за відповідачем, яке як вважає останній є неправомірним. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не перевірив чи існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання судового рішення про задоволення позову, а також відповідність виду забезпечення позову заявленим вимогам, необгрунтовані. З матеріалів справи вбачається, що позивачка оспорює правомірність набуття відповідачем права власності на спірну квартиру шляхом вчинення реєстраційних дій в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, а відтак у випадку імовірного скасування судом реєстрації записи про право власності позивачки будуть відновлені. Отже, імовірне відчуження відповідачем спірної квартири третім особам потягне для позивачки необхідність додаткових зусиль та дій щодо поновлення своїх прав та буде свідчити про неефективнійсть судового захисту.
Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки відсутні докази про намір відповідача провести відчуження спірної квартири є необгрунтованими з наступних міркувань.
По-перше, ТОВ «ФК «Гефест» є власником спірної квартири, а відтак як титульний власник в будь-який час має можливість провести відчуження належної йому квартири.
По-друге, відповідач є новим кредитором щодо позики позивачці грошових коштів, і відповідно має намір отримати від останньої саме грошові кошти, а не квартиру, відповідно набуття права власності ТОВ «ФК «Гефест» на спірну квартиру пов`язане із зверненням стягнення на предмет іпотеки у зв`язку із неповерненням позичальницею ОСОБА_1 отриманих коштів у якості кредиту, які останній  має намір у такий спосіб повернути, що у свою чергу дає достатні підстави вважати, що з метою отримання грошових коштів ТОВ «ФК «Гефест» може провести відчуження спірної квартири.
Окрім того,  відхиляючи дані доводи колегія судді ввраховує, що у цілому ряді рішень (постанов та ухвал) Верховного Суду у справах щодо застосування заходів забезпечення
                                                                        -  5  -
позову у справах, повязаних із оскарженням особами реєстраційних дій по реєстрації за кредитором прав власності на нерухоме майно, а саме: від 11 жовтня 2019 року у справі № 607/13866/19, від 21 жовтня 2019 року у справі № 202/2666/19, від 14 листопада 2019 року у справі № 367/5303/19, від 14 листопада 2019 року у справі № 201/4783/19, від 21 листопада 2019 року у справі № 752/10724/19, від 21 листопада 2019року у справі№756/16198/18, від 05 грудня 2019 року усправі № 199/3924/19, від 23 грудня 2020 року у справі № 760/5582/20,  сформовано висновок про правильність вжиття таких заходів з огляду на те, що предметом спору у даній справі є вимоги щодо скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист та поновлення оспорюваних прав позивачів, за захистом яких вони звернулися.
Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування заходів забезпечення позову.
Даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала судді першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» залишити без задоволення.
Ухвалу Оболонського районного суду м.Києва від 15 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий 

Судді: