УХВАЛА

29 вересня 2021 року 
м. Київ
справа № П/811/4082/14
адміністративне провадження № К/9901/34547/21 
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Жука А.В., 
перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року
та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2021 року 
у справі №П/811/4082/14 
за позовом ОСОБА_1 
до Офісу Генерального прокурора, Кіровоградської обласної прокуратури 
про скасування наказу про звільнення, поновлення на публічній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
ВСТАНОВИВ:
15 вересня 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Офісу Генерального прокурора на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2021 року у справі №П/811/4082/14.
Під час перевірки зазначеної касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно , а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.
У разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо не дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
При цьому, пункт 1 частини другої статті 353 КАС України регламентує прийнятність доводів про недослідження судом зібраних у справі доказів виключно за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
Разом з тим, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень та автоматизованої бази «Діловодство спеціалізованого суду ДСС», відповідач (Офіс Генерального прокурора) раніше двічі реалізовував своє право на касаційне оскарження у цій справі, проте  ухвалами Верховного Суду від 02 серпня та 31 серпня 2021 року скаржнику надано вичерпні роз`яснення щодо вимог до форми і змісту касаційної скарги, яким такі мають відповідати в частині визначення підстав касаційного оскарження відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України, та касаційні скарги були повернуті скаржнику як такі, що не містили підстав касаційного оскарження. 
Натомість, втретє подана касаційна скарга так і не усуває недоліків, на які було вказано Верховним Судом.
Зокрема, Верховний Суду ухвалі від 31 серпня 2021 року  вже звертав увагу скаржника на те, що  у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої  статті 328 цього Кодексу  в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Водночас, втретє подана касаційна скарга повторно як підставу касаційного оскарження зазначено про висновки, які викладено в постанові 29 квітня 2020 року у справі №810/3246/16 та про які в ухвалі від 31 серпня 2021 року Верховним Судом вже було зазначено, що правовідносини у цих справах не є подібними, оскільки предметом позову у порівнювальній справі є зобов`язання університету ДФС України здійснити перерахунок грошового забезпечення та допомоги на оздоровлення заступника начальника факультету з навчальної роботи.
Тобто, в порушення вимог цього пункту, на підставі якого подається дана касаційна скарга, скаржник повторно посилається на правову позицію Верховного Суду, яку прийнято не у подібних до цієї справи правовідносинах та про таку «неподібність» зазначених скаржником вже вказувалось Верховним Судом в ухвалі від 31 серпня 2021 року.
Варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Крім цього, підставою касаційного оскарження судових рішень скаржник повторно зазначає пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та вказує на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно - правових актів», доповнюючи вказаний довід вимогою врахувати  пункт 5.1 Розділу III Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі поновлення прокурора на посаді у місцевій прокуратурі, умовою призначення до якої було обов`язкове проходження відповідного тестування.
При цьому, Верховний Суд зазначає, якщо підставою для відкриття касаційного провадження скаржник вважає наявність випадку, передбаченого пунктом 3 частини четвертої  статті 328 КАС України, скаржник повинен зазначити конкретну норму права, практику застосування якої необхідно сформувати; правовідносини, до яких ця норма повинна застосовуватись; який висновок зробили суди попередніх інстанцій з цього питання та обґрунтувати, в чому полягає його неправильність.
Водночас, досліджуючи и доводи касаційної скарги в цій частині, Судом з`ясовано, що Офісом Генерального прокурора лише вказано правову норму, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду, проте скаржником не конкретизовано, у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій  при застосуванні відповідної норми права та яка, на його думку, відповідна норма повинна застосовуватися.
З огляду на викладене, Суд вважає безпідставними посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої  статті 328 КАС України  як на підставу касаційного оскарження, оскільки  зазначені скаржником посилання не узгоджуються зі змістом пункту 3 частини 4  статті 328 КАС України.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя  статті 334 КАС України).
Верховний Суд акцентує увагу відповідача на тому, що відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне чи помилкове визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у цій справі унеможливлює в подальшому її розгляд.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351 - 354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку. 
За таких обставин, касаційна скарга Офісу Генерального прокурора підлягає поверненню як така, що не містить підстав визначених частиною 4 статті 328 КАС України для касаційного оскарження рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2021 року  у справі №П/811/4082/14.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, 
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2021 року у справі №П/811/4082/14 - повернути скаржнику.
2. Копію даної ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
3. Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена. 

..............................
А.В. Жук
Суддя Верховного Суду