Постанова                                      
Іменем України
21 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 127/3170/17
провадження № 61-8897св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Вінницька міська рада, 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду 
від 19 травня 2020 року у складі колегії суддів: Якименко М. М., 
Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вінницької міської ради про визнання незаконними та скасування пункту 31 Додатку                № 4 рішення Вінницької міської ради № 1693 від 11 квітня 2014 року та пункту 19 Додатку № 3 рішення Вінницької міської ради № 1871 від 31 жовтня 
2014 року, якими передано у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельні ділянки з кадастровими номерами 0510100000:02:070:0152 та 0510100000:02:070:0288 відповідно.
Позовна заява мотивована тим, що передані у власність фізичним особам вказані земельні ділянки більшою своєю частиною накладаються на прибережну захисну смугу ставка « Вишенське озеро » («Поділля»), яку позивач за допомогою сусідів облаштували за власні кошти, засипали шаром родючого ґрунту та висадили різноманітні дерева та кущі.
Зазначає, що надання  ОСОБА_4 і ОСОБА_5 земельних ділянок рекреаційного призначення, що захищаються законом, порушує конституційні права позивача, а саме - право на відпочинок біля водойми, на безпечне для життя і здоров`я довкілля. 
На підставі викладеного, уточнивши у подальшому позовні вимоги,              ОСОБА_1 просив: визнати незаконним та скасувати пункт 31 Додатку № 4 рішення Вінницької міської ради № 1693 від 11 квітня 2014 року, яким громадянину ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку за кадастровим номером 0510100000:02:070:0152, площею 1000 кв. м, на 
АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за рахунок земель комунальної власності;  визнати незаконним та скасувати пункт 19 Додатку № 3 рішення Вінницької міської ради № 1871 від 31 жовтня 2014 року, яким громадянину 
ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку за кадастровим номером 0510100000:02:070:0288, площею 414 кв. м, на АДРЕСА_2 , для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за рахунок земель комунальної власності.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня                  2019 року у складі судді Федчишена С. А. позов ОСОБА_1  задоволено. 
Визнано незаконним та скасовано пункт 31 Додатку № 4 рішення Вінницької міської Ради № 1693 від 11 квітня 2014 року, яким 
ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку за кадастровим номером 0510100000:02:070:0152, площею 1000 кв. м на АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за рахунок земель комунальної власності.
Визнано незаконним та скасовано пункт 19 Додатку № 3 рішення Вінницької міської Ради № 1871 від 31 жовтня 2014 року, яким ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку за кадастровим номером 0510100000:02:070:0288, площею 414 кв. м на АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за рахунок земель комунальної власності.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вирішуючи питання про передачу у власність спірних земельних ділянок, Вінницька міська рада не врахувала, що частина цих земельних ділянок накладається на прибережну захисну смугу річки « Шереметка », яка в районі АДРЕСА_2 впадає в ставок «Вишенське озеро» (або ставок «Поділля»), створений по руслу річки «Вишня», правої притоки річки «Південний Буг», чим порушила вимоги статей  88 - 90 ВК України, статті 61 ЗК України, Закон України «Про охорону земель» та норм ДБН 360-92**. При цьому місцевий суд зазначив, що оскаржувані рішення міської ради порушують законні права позивача на безпечне для життя і здоров`я довкілля.
 
Короткий зміст постанов суду апеляційної та касаційної інстанцій
 
Справа судом апеляційної інстанції розглядалася неодноразово.
 
Так, постановою Вінницького апеляційного суду від 11 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 , до якої приєдналася Вінницька міська рада, задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області 
від 21 березня 2019 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що  ОСОБА_1 не надав суду належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували на наявність шкоди, заподіяної позивачу внаслідок негативного впливу від реалізації оскаржуваних рішень міської ради на навколишнє природне середовище. Суд зазначив, що у матеріалах справи відсутні докази, зокрема висновки експертів, на підтвердження того, що конституційне право позивача на безпечне для життя і здоров`я довкілля порушене.
 
Постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року касаційну скаргу 
ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Вінницького апеляційного суду від 11 червня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що  ОСОБА_1 є членом територіальної громади м. Вінниця, постійно мешкає поблизу водойми, поряд із якою знаходяться спірні земельні ділянки, користувався її прибережною смугою, яка є рекреаційною зоною. Суд апеляційної інстанції не перевірив доводів позивача про те, що надання міською радою земель прибережної захисної смуги у приватну власність третім особам, їх неконтрольована забудова перешкоджає його праву вільного користування землями, які захищені законом, призначені для рекреації (відпочинку) та які повинні знаходитися у загальнодоступному користуванні. Суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що предметом судового спору є не відшкодування шкоди, заподіяної порушенням прав позивача, а дослідження законності та правомірності надання органом місцевого самоврядування відповідачам всупереч інтересам територіальної громади у власність земельних ділянок. При цьому вказав, що питання щодо можливого порушення прав ОСОБА_1 може мати значення виключно при вирішенні питання, чи є останній належним позивачем у справі, тобто особою, якій належить право вимоги по пред`явленому в суді позову з питань, що виникли у сфері екологічних суспільних відносин. 
 
Останньою постановою Вінницького апеляційного суду від 19 травня 
2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 , до якої приєдналася Вінницька міська рада, задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2019 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що належних і допустимих доказів, розташування земельних ділянок з кадастровими номерами 05100100000:02:070:0305, 05100100000:02:070:0306 у межах прибережної захисної смуги річки « Шереметки » суду не надано. 
Отже, рішення Вінницької міської ради від 11 квітня 2014 року №1693, 
від 31 жовтня 2014 року №1871, якими затверджувались проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передавались спірні земельні ділянки у власність з цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд прийняті в межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією та законами України.
Суд апеляційної інстанції вважав, що позивач не довів належними доказами надання Вінницькою міською радою земель саме прибережної захисної смуги і в зв`язку з цим наявності йому перешкод вільного користування вказаними землями водного фонду, які призначені саме для рекреації (відпочинку) та які повинні знаходитися у загальнодоступному користуванні.
З цих міркувань суд відхилив посилання позивача на положення Орхуської конвенції про доступ до інформації, участь громадськості в процесі прийняття рішень та доступ до правосуддя з питань, що стосуються довкілля, яка гарантує при захисті екологічних прав - право оскаржити рішення органів місцевого самоврядування, що порушують національне екологічне законодавство.Позивач не є тією особою, яка наділена правами контролю (нагляду) додержання вимог законодавства щодо охорони, використання та відтворення вод і водних ресурсів, зокрема звернення до суду з відповідним позовом у сфері екологічних суспільних відносин
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України              від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14, від 22 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що матеріали справи містять належні та достатні докази накладення спірних земельних ділянок на прибережну захисну смугу річки « Шереметка ». Він є членом територіальної громади міста Вінниця, постійно мешкає поблизу водойми, поряд із якою знаходяться спірні земельні ділянки, користувався її прибережною смугою, яка є рекреаційною зоною. Вважає, що надання міською радою земель прибережної захисної смуги у приватну власність третім особам, їх неконтрольована забудова перешкоджає його праву вільного користування землями, які захищені законом, призначені для рекреації (відпочинку) та які повинні знаходитися у загальнодоступному користуванні, а тому суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову. Крім того, суд апеляційної інстанції порушив вимоги частини першої статті 417 ЦПК України, відповідно до якої вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У серпні 2020 року від ОСОБА_6 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 14 липня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 є власником земельної ділянки розташованої у АДРЕСА_3 , що підтверджується державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯБ № 392673 від 10 травня 
2006 року.
 
Пунктом 31 додатку № 4 рішення Вінницької міської Ради № 1693                                 від 11 квітня 2014 року ОСОБА_4 було передано на АДРЕСА_1 , земельну ділянку за кадастровим номером 0510100000:02:070:0152, площею 1000 кв. м, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за рахунок земель комунальної власності.
 
Пунктом 19 Додатку № 3 рішення Вінницької міської Ради № 1871                          від 31 жовтня 2014 року ОСОБА_5 було передано на АДРЕСА_2 , земельну ділянку за кадастровим номером 0510100000:02:070:0288, площею 414 кв. м, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за рахунок земель комунальної власності.
 
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 об`єднали частки своїх земельних ділянок в земельну ділянку за кадастровим номером 0510100000:02:070:0295.
 
17 січня 2015 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_6 придбала частину земельної ділянки за кадастровим номером 0510100000:02:070:0295, загальною площею 0,08 га, якій в подальшому було визначено кадастровий номер 0510100000:02:070:0305.
 
У 2018 році ОСОБА_6 розпочала на земельній ділянці за кадастровим номером 0510100000:02:070:0305 монтажно-будівельні роботи по будівництву житлового будинку та господарських споруд.
 
Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою за № 017/16 від 21 вересня 2016 року ТОВ «Експертно-юридична фірма Соломон» має місце накладення земельних ділянок за кадастровими номерами 0510100000:02:070:0152 та 0510100000:02:070:0288 на земельні ділянки за кадастровими номерами 0510100000:02:070:0305 та 0510100000:02:070:0306, відповідно до правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки та вимог нормативно-правових актів. 
 
Частини земельних ділянок з кадастровими номерами 0510100000:02:070:0305 та 0510100000:02:070:0306 знаходяться в межах                25-ти метрів від урізу води фактичного місця розташування струмка (річки), що графічно відображено в додатку 7 до висновку (пункт 3).
 
Відповідно до додатку № 7 висновку судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою за № 017/16 від 21 вересня 2016 року ТОВ «Експертно-юридична фірма Соломон», площа накладання на прибережну захисну смугу земельної ділянки за кадастровим номером 0510100000:02:070:0288 складає 165 кв. м із 414 кв. м загальної площі земельної ділянки, площа накладання на прибережну захисну смугу земельної ділянки за кадастровим номером 0510100000:02:070:0152 складає 228 кв. м із 1000 кв. м загальної площі земельної ділянки.
 
Згідно із висновком № 034/17 судової земельно-технічної експертизи                              від 12 січня 2018 року визначено, що площа накладання 25-ти метрової зони від урізу води малої притоки р. Вишня на земельну ділянку кадастровий номер 0510100000:02:070:0152 становить 0,0548 га, на земельну ділянку кадастровий номер 0510100000:02:070:0288 становить 0,0167 га.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 
2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
 
Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. 
 
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
 
Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц).
 
З урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.
 
Судом установлено, що звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання незаконними та скасування пункту 31 Додатку № 4 рішення Вінницької міської ради № 1693 від 11 квітня 2014 року та пункту 19 Додатку № 3 рішення Вінницької міської ради № 1871 від 31 жовтня 
2014 року, якими передано у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельні ділянки з кадастровими номерами 0510100000:02:070:0152 та 0510100000:02:070:0288 відповідно, ОСОБА_1 зазначив ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також ОСОБА_6 як третіх осіб, а відповідачем Вінницьку міську раду.
 
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 об`єднали частки своїх земельних ділянок в земельну ділянку за кадастровим номером 0510100000:02:070:0295.
 
17 січня 2015 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_6 придбала частину земельної ділянки за кадастровим номером 0510100000:02:070:0295, загальною площею 0,08 га, якій в подальшому було визначено кадастровий номер 0510100000:02:070:0305.
Зазначені позовні вимоги стосуються прав на земельні ділянки з кадастровими номерами 0510100000:02:070:0152 та 0510100000:02:070:0288, які були передано у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Останні об`єднали частки своїх земельних ділянок в земельну ділянку за кадастровим номером 0510100000:02:070:0295 і частину земельної ділянки за кадастровим номером 0510100000:02:070:0295 площею 0,08 га було придбано ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу і визначено кадастровий номер 0510100000:02:070:0305. 
 
Отже співвідповідачами у цій справі, крім Вінницької міської ради, мають також бути ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , оскільки внаслідок задоволення вимог позивача може бути скасоване рішення органу місцевого самоврядування, яке було підставою виникнення права власності на земельну ділянку у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а у подальшому і у ОСОБА_6 .
 
Звертаючись до суду із цим позовом, позивач всупереч положенням статей 51, 175 ЦПК України, не зазначив усіх відповідачів, прав та інтересів яких може стосуватись ухвалене судове рішення, що призвело до вирішення спору з неналежним складом учасників.
 
Заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а отже такі вимоги не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з третіми особами, які в такій ситуації мають бути залучені співвідповідачами, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.
 
За таких обставин у задоволенні позову ОСОБА_1 суду апеляційної інстанції слід було відмовити у зв`язку з неналежним суб`єктним складом.
 
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_6 правильно була залучена до участі у справі саме як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору спростовуються тим, що остання є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:02:070:0305, яка утворилась в результаті виділення із земельних ділянок, переданих у власність оспореними позивачем рішеннями Вінницької міської ради.
 
Процесуальний статус відповідача і третьої особи за своїм змістом, процесуальними правами та обов`язками є різними.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові, але помилився щодо мотивів такої відмови.
 
При цьому колегія суддів не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що позивач не є тією особою, яка наділена правом звернення до суду з цим позовом.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 
1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 
5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 
7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення (стаття 276 ЦК України).
 
У відповідності до статті 3 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних територіальних громад. Будь-які обмеження права громадян України на участь у місцевому самоврядуванні залежно від їх раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, терміну проживання на відповідній території, за мовними чи іншими ознаками забороняються.
 
Первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста (частина перша статті 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
 
Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (частина перша статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
 
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові 
від 11 серпня 2020 року (справа № 187/687/16-а), у випадку, якщо порушуються права територіальних громад, то будь-який з членів таких громад має право оскаржити відповідну дію чи рішення суб`єкта владних повноважень у суді, оскільки порушення прав місцевого самоврядування неминуче призводить до порушення прав кожного жителя відповідного муніципального утворення.
 
Аналіз змісту Орхуської конвенції про доступ до інформації, участь громадськості в процесі прийняття рішень та доступ до правосуддя з питань, що стосуються довкілля (ратифікованої Законом України N 832-XIV від 06.07.1999 року), а також норм законодавства України дозволяє визначити, зокрема, таку форму доступу до правосуддя при захисті екологічних прав як оскарження рішень, дій державних органів, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів, що порушують національне екологічне законодавство.
 
Встановлено, що  ОСОБА_1 є членом територіальної громади міста Вінниця, постійно мешкає поблизу водойми, поряд із якою знаходяться спірні земельні ділянки, користувався її прибережною смугою, яка є рекреаційною зоною. Надання міською радою земель прибережної захисної смуги у приватну власність третім особам, їх неконтрольована забудова перешкоджає його праву вільного користування землями, які захищені законом, призначені для рекреації (відпочинку) та які повинні знаходитися у загальнодоступному користуванні.
 
Суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, не врахував вказівки, викладені у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року (частина перша статті 417 ЦПК України).
 
Разом з тим, хоча суд й дійшов помилкового висновку про відсутність порушення прав позивача та відсутність у нього повноважень для звернення до суду із цим позовом, однак в цілому є правильним висновок суду про відмову у задоволенні позову, з огляду на неналежний суб`єктний склад учасників справи.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
 
Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
З огляду на наведене, касаційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, змінивши мотивувальну частину постанови суду апеляційної інстанції з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.
 
Оскільки Верховний Суд змінює судове рішенні, але виключно у частині мотивів його ухвалення, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 19 травня 2020 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович