ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 серпня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/3248/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: 
                                        судді-доповідача Чумака С.Ю.,
                                                   суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 

на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року в адміністративній справі № 280/3248/21 (суддя І інстанції – Семененко М.О.)

за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року повернуто позовну заяву позивачу, на підставі ч. 2  ст. 123 КАС України.

Не погодившись з ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржену ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Скарга фактично обґрунтована доводами заяви про поновлення строку на звернення до адміністративного суду від 19.05.2021.  Вважає, в цьому випадку має місце триваюче правопорушення у вигляді бездіяльності, яка полягає у невчиненні відповідачем дій, спрямованих на виплату позивачу грошових коштів, виплата яких гарантована державою. Додатково наголошує на тому, що час незвернення позивача до суду пов`язаний з тим, що тривалий час (з 2013 до 2019 років) існувала абсолютна правова невизначеність щодо юрисдикції вказаного спору. Вказує на те, що багато років існувала ситуація, коли адміністративні суди відмовляли у відкритті провадження за позовними заявами, поданими в порядку Кодексу адміністративного судочинства України з твердженням, що спір має розглядатися Господарським судом м. Києва, тобто судом за місцем знаходження органу, який здійснює ліквідацію банка. Разом з тим, зазначає, що Господарський суд м. Києва також не приймав до розгляду позови вкладників щодо виплати суми гарантованого державною відшкодування. При цьому судові рішення не скасовувалися вищими судами як господарської, так і адміністративної юрисдикції. Вказує на те що, фізичній особі важко постійно слідкувати за змінами позиції Верховного Суду, до того ж ці позиції не мають сталого характеру. Вважає, що така невизначеність існує і зараз, зокрема відсутнє чітке розуміння щодо способу захисту, а саме «стягнути...» чи все є таки «зобов`язати включити...». Додатково повідомляє, що втратив надію на захист свого права, тому тривалий час не звертався за правовою допомогою і лише у лютому 2021 року він звернувся до адвоката за допомогою. Наголошує на тому, що право на оскарження бездіяльності повинно зберігатись протягом усього періоду не вчинення дії чи неприйняття рішення, тобто доки триває бездіяльність, доти й особа, яка вважає, що її право порушено, повинна мати можливість оскаржити таку бездіяльність в судовому порядку. На підтвердження своєї позиції посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11 грудня 2018 року у справі № 810/1224/17, від 23 листопада 2018 року у справі № 489/4756/16-а, від 23 жовтня 2019 року у справі № 27/2-2177/2005, від 25 березня 2020 року у справі № 2-2862/11, від 24 квітня 2018 року у справі № 820/3537/17.

Відповідач своїм процесуальним правом на подачу відзиву не скористався, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

21 квітня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив (а.с. 1-3):

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка виразилася у не включенні вимог позивача у розмірі 39967,4 грн до загального Реєстру вкладників Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

- зобов`язати відповідача включити до реєстру відшкодувань вкладникам Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» - вимоги позивача на суму 39967,4 грн, стягнутих на його користь заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2014 та виплатити позивачу гарантовану суму відшкодування - 36967,4 грн за рахунок відповідача.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року позов залишено без руху та надано позивачу час для подання заяви про поновлення строку звернення до суду протягом 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали (а.с. 6).

19 травня 2021 року позивач подав заяву про поновлення строку звернення до суду, в обґрунтування якої зазначив, що вважає, в цьому випадку має місце триваюче правопорушення у вигляді бездіяльності, яка полягає у невчиненні відповідачем дій, спрямованих на виплату позивачу грошових коштів, виплата яких гарантована державою. Додатково наголошує на тому, що час не звернення позивача до суду пов`язаний з тим, що тривалий час (з 2013 до 2019 років) існувала абсолютна правова невизначеність щодо юрисдикції вказаного спору. Вказує на те, що багато років існувала ситуація, коли адміністративні суди відмовляли у відкритті провадження за позовними заявами, поданими в порядку Кодексу адміністративного судочинства України з твердженням, що спір має розглядатися Господарським судом м. Києва, тобто судом за місцем знаходження органу, який здійснює ліквідацію банка. Разом з тим, зазначає, що Господарський суд м. Києва також не приймав до розгляду позови вкладників щодо виплати суми гарантованого державною відшкодування. При цьому судові рішення не скасовувалися вищими судами як господарської, так і адміністративної юрисдикції. Вказує на те що, фізичній особі важко постійно слідкувати за змінами позиції Верховного Суду, до того ж ці позиції не мають сталого характеру. Вважає, що така невизначеність існує і зараз, зокрема відсутнє чітке розуміння щодо способу захисту, а саме «стягнути...» чи все є таки «зобов`язати включити...». Додатково повідомляє, що втратив надію на захист свого права, тому тривалий час не звертався за правовою допомогою і лише у лютому 2021 року він звернувся до адвоката за допомогою, після майже 4 років безпідставних сподівань, що держава захистить його законні права (а.с. 10-11).

24 травня 2021 року Запорізький окружний адміністративний суд, повертаючи позовну заяву позивачеві, виходив з того, що позивачем не наведено обставин та не надано відповідних доказів на їх підтвердження, які б свідчили про виникнення об`єктивних перешкод в реалізації позивачем права на звернення до суду за захистом порушених прав у спірних правовідносинах в межах строку звернення до суду, встановленого законом, а наведені причини пропуску строку є неповажними. Підставою повернення позову зазначив ч. 2  ст. 123 КАС України (а.с. 15-16).

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ
Відповідно до частини першої  статті 122 КАС України  позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду – це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з  дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, на думку колегії суддів, для    визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений  законом  строк звернення до суду. В той же час,    триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Апеляційний суд наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами  законом  передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених  КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.  Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених    її прав, свобод та інтересів.    

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 340/1019/19).

З матеріалів справи встановлено, що позивач не погоджується з тим, що його вимоги про виплату заборгованості на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2014 у справі № 335/12765/14-ц у розмірі 39967,4 грн включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів 4-ї черги, у зв`язку з чим заявляє позовні вимоги про зобов`язання відповідача включити до реєстру відшкодування вкладникам Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» вимоги позивача на суму 39967,4 грн та виплатити позивачу гарантовану суму відшкодування за рахунок відповідача.

Разом з тим, про порушення свого права щодо не включення вимог позивача до загального Реєстру вкладників Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, позивач дізнався з листа від 17.11.2015   № 05-47744, в якому Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіна М.А. повідомила про відсутність підстав для відшкодування вимог позивача за рахунок Фонду та про включення таких вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів до 4-ї черги.

Однак, до суду позивач звернувся з цим позовом лише 21.04.2021, тобто з порушенням шестимісячного строку, встановленого для звернення до адміністративного суду.

У заяві про поновлення строку звернення до суду та в апеляційні сказі позивач посилається, крім іншого на те, що у спірних правовідносинах наявне триваюче правопорушення у вигляді бездіяльності, яка полягає у невчиненні відповідачем дій, спрямованих на виплату позивачу грошових коштів, виплата яких гарантована державою.

Так, ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 26.04.2021 відхилено такі доводи позивача, оскільки, включивши вимоги позивача щодо виплати суми 39967,4 грн на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2014 у справі № 335/12765/14-ц до реєстру акцептованих вимог кредиторів 4 черги, уповноважена особа банку вчинила активні дії шляхом віднесення вказаних вимог до таких, які відшкодовуються за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, а не за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Крім того, відповідно до рішення виконавчої дирекції  Фонду гарантування  вкладів фізичних осіб від 20.11.2014 № 123 розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації.

Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», виконавчою дирекцією  Фонду гарантування  вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк».

26.03.2015 на офіційному сайті  Фонду гарантування  вкладів фізичних осіб розміщено повідомлення, згідно з яким, з 27.03.2015 Фонд  розпочинає виплати коштів вкладникам публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк».

Приписами статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначені строки для формування Уповноваженою особою повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а також для затвердження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб реєстру вкладників для здійснення виплат.

Так, зі змісту вказаної статті (у редакції, на час прийняття рішення «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк») встановлено, що протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур`єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Таким чином, законом визначені строки для формування Уповноваженою особою повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а також для затвердження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб реєстру вкладників для здійснення виплат.

У той же час, днем бездіяльності є останній день встановленого законом строку, в який відповідачем мало бути вчинено дію або прийнято рішення в порядку визначеному вказаним законом. Саме з цим днем має бути пов`язано певну подію – день, коли особа дізналася (тобто отримала відомості з офіційного джерела) про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 05.03.2020 у справі № 1.380.2019.002838 та від 28.10.2020 у справі № 640/9592/20.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11 грудня 2018 року у справі № 810/1224/17 та від 23 листопада 2018 року у справі № 489/4756/16-а, оскільки в межах зазначених справ Верховним Судом надавалася правова оцінка щодо застосування строків притягнення до дисциплінарної та адміністративної відповідальності за вчинення відповідно дисциплінарного проступку та адміністративного правопорушення у формі триваючої бездіяльності. При цьому, в межах справ № 810/1224/17 та № 489/4756/16-а питання щодо строків звернення до суду Верховним Судом не порушувалось.

При цьому, апеляційний суд  відхиляє доводи скаржника відносно застосування позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 23.10.2019 у справі № 27/2-2177/2005, від 25.03.2020 у справі № 2-2862/11 відносно оскарження бездіяльності як триваючого правопорушення. Так, колегія суддів зауважує, що обставини розглянуті Верховним Судом у зазначених справах вказують на те, що виконавче провадження з виконання рішення суду не було незаконно завершено протягом близько 20 років - тобто бездіяльність державного виконавця дійсно не мала моменту завершення (на відміну від дій), але й існувала до часу початку дій, які свідчать про припинення бездіяльності. Тобто предмет спору і обставини пропуску строку звернення до суду у цій справі та у справі, яка переглядалась Верховним Судом, є різними.

Посилання позивача на правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 24 квітня 2018 року у справі № 820/3537/17 також є безпідставними, оскільки у наведених судових рішеннях Суд вирішив питання щодо застосування положень  статті 99 КАС України  (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року) щодо вимог про стягнення пені, нарахованої на суму невідшкодованої бюджетної заборгованості. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що правопорушення щодо невідшкодування сум бюджетної заборгованості з податку на додану вартість має триваючий характер саме в контексті можливості вирішення позовної вимоги про стягнення пені на таку суму заборгованості після спливу шестимісячного строку від дати її виникнення. Поряд з цим у цій же справі Суд вказав, що вимоги про стягнення пені можуть бути заявлені в межах строку, встановленого пунктом  102.5 статті 102 ПК України. Таким чином, у наведеній позивачем постанові, Верховним Судом сформовано висновок у правовідносинах, що не є подібними.

Таким чином, наведене вище спростовує доводи позивача про те, що у спірних правовідносинах наявна триваюче правопорушення.

Стосовно доводів скаржника про те, що тривале не звернення до суду з цим позовом зумовлено правовою невизначеністю щодо юрисдикції цього спору, апеляційний суд зазначає про таке.

Матеріали справи не містять доказів звернення позивача з цим позовом до суду адміністративної чи господарської юрисдикції та відмови таким судом у відкритті провадження у справі.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду ще у 2018 році сформулювала правову позицію, що спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів (постанова від 12.04.2018 справа № 820/11591/15). Проте, позивач звернувся до суду з цим позовом у 2021 році.

Отже, наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду у заяві про поновлення строку звернення до суду та в апеляційній скарзі не можна вважати поважними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не надав будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження існування обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами   для своєчасного звернення до суду з цим позовом.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в поновленні строку звернення до суду та повернення позовної заяви позивачу.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу залишає без задоволення, а ухвалу суду – без змін.
На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 242, 243, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд  
   П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року в адміністративній справі № 280/3248/21 залишити без змін.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 18 серпня 2021 року і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання її копії.
   
Суддя-доповідач                                                            С.Ю. Чумак 

                          суддя                                                            С.В. Чабаненко 

                          суддя                                                            І.В. Юрко