РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/2468/19
Провадження № 22-ц/4815/896/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
               
головуючого судді – Шимківа С.С.,
суддів: –  Гордійчук С.О., Хилевича С.В.,
секретар судового засідання – Ковальчук Л.В.,

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2  на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 квітня 2021 року (ухвалене у складі судді Гордійчук І.О.) у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки в праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно,-

       в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно.
В обґрунтування позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його матір, ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, у тому числі і на частку земельної ділянки. 
28 травня 2008 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла йому все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, у тому числі всю належну їй на праві приватної власності частину домоволодіння та частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Він звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. 04.03.2016 року було заведено спадкову справу 9/2016 та видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом за №147 на 75/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, постановою нотаріуса від 04.03.2016 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, оскільки не визначена частка спадкодавця у праві спільної сумісної власності на землю. За життя ОСОБА_3 не здійснила виділ належної їй частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку. 
Просить визначити, що частка ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спільній сумісній власності на земельну ділянку що розташована по АДРЕСА_1 , становить 75/100. Визнати за ним у порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 75/100 частину земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1 .
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки в праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно – задоволено.
Визначено, що частка ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спільній сумісній власності на земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5610100000:01:030:0053, загальною площею 0,0608 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, становить 75/100 частки земельної ділянки.
Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 75/100 часток земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5610100000:01:030:0053, загальною площею 0,0608 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно, оскільки невизначеність часток у праві спільної сумісної власності позбавляє позивача можливості належним чином оформити свої спадкові права на земельну ділянку, що належала померлій ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду,  ОСОБА_2  оскаржила його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що за життя ОСОБА_3 та вона висловилися за те, щоб передати спірну земельну ділянку, надану для обслуговування будинковолодіння, саме у спільну сумісну власність, що передбачає рівність часток у праві спільної сумісної власності, а не спільну часткову власність. Зауважує, що право власності на будинковолодіння набуте нею та ОСОБА_3 ще до набуття у власність земельної ділянки, а тому покликання суду на ч. 4 ст. 120 ЗК України вважає безпідставним. Також зазначає, що фактично частки у житловому будинку не відповідають часткам, які визначені у документах. Покликається на розрахунок фактичних часток, виготовленого КП "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації", згідно якого у її користуванні фактично перебуває 685/1000 частики, а у користуванні іншого співвласника – 315/1000 частки будинковолодіння. Не заперечує щодо поділу спірної земельної ділянки у рівних частках.
З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник позивача просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - без змін.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА 059145, виданого на підставі рішення Рівненської міської ради від 25 лютого 2004 року №687, земельна ділянка площею 0,0608 га, що розташована по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 5610100000:01:030:0053, належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 26.01.1969 року Будинком щастя м. Рівне.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції.
Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, у тому числі і на частку спірної земельної ділянки.
28 травня 2008 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_1 все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, у тому числі всю належну їй на праві приватної власності частину домоволодіння та частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Торкунової Т.А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, 04.03.2016 року було заведено спадкову справу 9/2016. 
04 березня 2016 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Торкуновою Т.А. на ім`я ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 75/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
04 березня 2016 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Торкуновою Т.А. було винесено постанову про відмову ОСОБА_1 у вчинені нотаріальної дії та у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку в праві власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 5610100000:01:030:0053. 
Відмова нотаріуса мотивована тим, що нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки спадкодавця у спільному майні.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано: 75/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями за ОСОБА_1 та 25/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями за ОСОБА_2 .
Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Згідно із ч.1 ст.368 ЦК України спільна власності двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст.369 ЦК).
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічні положення містить і стаття 370 ЦК України щодо виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності.
За змістом ст. 89 Земельного кодексу України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Крім того, згідно із п. г ч. 1 ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду.
Презумпція рівності часток у праві спільної сумісної власності діє, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками або законом.
Згідно із ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.
Відповідно до положень статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частиною першою статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Згідно із ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.
За змістом п. "г" ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.
Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Позивач звернувся до нотаріуса, отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 75/100 частки у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями, за адресою АДРЕСА_1 , однак позбавлений можливості оформити спадщину на земельну ділянку у зв`язку з відмовою нотаріуса.
Статтею 392 ЦК України встановлено, що право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.
Відповідно до пункту 3.4 листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.
Згідно із пунктом 17 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 р. частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при відкритті після нього спадщини.
Невизначеність часток у праві спільної сумісної власності позбавляє позивача можливості належним чином оформити свої спадкові права на земельну ділянку, що належала померлій ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про визначення частки ОСОБА_3 у спільній сумісній власності на спірну земельну ділянку у розмірі 75/100, що відповідає частці будинку, який на ній розташований, та визнання права власності на неї за позивачем.
Доводи ОСОБА_2 про те, що набуття права власності на будинок передувало виділенню у власність земельної ділянки, на переконання колегії суддів є необґрунтованими з огляду на цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, 75/100 якого належить позивачу та відповідно 25/100 – відповідачу.
Також не заслуговують на увагу покликання відповідача на те, що на даний час її частка у будинку фактично є більшою ніж у позивача, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази про збільшення розміру частики у встановленому законом порядку, яка належить ОСОБА_2 ..
Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Наведені у апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи, по своїй суті зводяться до незгоди скаржника з висновками суду та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Заразом, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судовим рішенням на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (Hirvisaari v. Finland ("Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 квітня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
       Повний текст постанови виготовлений 03 вересня 2021 року.
       
Головуючий-суддя                                         Шимків С.С.
Судді:                                                                  Гордійчук С.О.
                Хилевич С.В.