КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 355/909/19-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7986/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Коваленко К.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В. 
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И  
 
05 серпня 2021 року Київський  апеляційний  суд в складі колегії суддів
          головуючого  - Немировської О.В. 
          суддів -  Ящук Т.І., Махлай Л.Д.
          секретар - Лащевська Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі  відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності,  
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 березня  2021 року, 
 
встановив:
у  червні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 2001 року по листопад 2018 року, визнати за нею право власності на Ѕ частину: квартири АДРЕСА_1 , легкового автомобіля марки «Mercedes-Benz Е-240», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , автобус марки «Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI», 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , на загальну суму 223 000 грн.  
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 11 березня 2021   року в задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник позивача -  ОСОБА_3  подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково - встановити факт проживання однією сім`єю позивача та відповідача з 27.10.2005 по листопад 2018 року та визнати право власності на вказане майно, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - ОСОБА_4   просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_5 , її представника  - ОСОБА_3 , який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, та представника  ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач просила встановити факт спільного проживання з 2001 року, що суперечить вимогам ст. 25 СК України, оскільки сторони перебували у зареєстрованих шлюбах до жовтня 2005 року, і чинний до 01.01.2004 КпШС України не передбачав регулювання таких правовідносин, спори про поділ майна  осіб, які не перебували у шлюбі віршувалось на підставі ст. 17 Закону України «Про власність». За відсутності правових підстав для задоволення вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави вважати спірне майно таким, що належить сторонам, неможливо застосувати положення глави 8 СК України та розділити спірне майно. 
Такий висновок суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим, оскільки він не  відповідає встановленим по справі обставинам і судом було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. 
При ухваленні рішення суд першої інстанції посилався на положення  стст. 21,  25, 36, 74  СК України, стст. 570-571, 657 ЦК України, 
Відповідно до чч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.
Як видно з матеріалів справи, 28.03.2007 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 продали, а ОСОБА_2 купив кв. АДРЕСА_1 вартістю 8 000 грн. 
02.02.2016 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_9 купив земельну ділянку, що знаходиться в смт. Баришівка Баришівського району Київської обл. вартістю 118 000 грн. 
23.03.2016 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_2 купив легковий  автомобіль марки «Mercedes-Benz Е-240», 2002 року випуску, вартістю  40 000 грн.
17.10.2017 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_2 купив  автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI», 2001 року випуску вартістю 48 467 грн. 
 Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 22 вересня 2005 року було задоволено позов ОСОБА_2 та розірвано шлюб між ним та ОСОБА_12 . В рішенні зазначено, що позивач вказує, що протягом останніх двох років він проживає разом з іншою жінкою, з якою має намір створити сім`ю. Вказане рішення набрало законної сили 03 жовтня 2005 року (а/с 185 т. 2).  
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 21 вересня 2005 року було задоволено позов ОСОБА_1 та розірвано шлюб між нею та ОСОБА_13 . В рішенні зазначено, що позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що останні 5 років вони разом не проживають, не ведуть спільного господарства і не підтримують шлюбних відносин (а/с 184 т. 2).
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч. 2 статті 3 СК України).
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 21 СК України  шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.
Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Згідно положень ст. 74 СК України для осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але не перебувають у шлюбі між собою,  майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. 
В ч. 2 ст. 376 ЦПК України зазначається, що неправильне застосування норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 80 ЦПК України). 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В ч. 1 ст. 82 ЦПК України  закріплено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин, або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи,  поясненнях, учасників справи, їхніх представників.
У Відзиві на позовну заяву, поданому ОСОБА_2 у жовтні 2019 року він вказував, що визнає факт спільного проживання з ОСОБА_1 , однак проти позову заперечує, оскільки до 26.10.2005 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12 , спірну квартиру придбав 28.03.2007 в день офіційного розірвання шлюбу та за свої особисті кошти. 02.02.2016 він продав земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 за 118 000 грн., яку він отримав у спадок після смерті свого батька. На виручені від продажу земельної ділянки ним було придбано 23.03.2016 легковий автомобіль марки «Mercedes-Benz Е-240», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 за 40 000 грн., а 17.10.2017 - автобус марки «Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI», 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 за 48 467 грн. 94 коп. 
Посилання ОСОБА_2 на ту обставину, що договір купівлі-продажу спірної квартири було ним укладено 28.03.2007 в день реєстрації розірвання шлюбу з ОСОБА_12 в органі реєстрації актів цивільного стану, є невірним, оскільки документом, що посвідчує розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ч. 3 ст. 115 СК України), у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. 
Як вбачається із звукозапису судового засідання, яке відбулось 24.09.2020,  ОСОБА_2 в своїх поясненнях визнав, що проживав з ОСОБА_1   більше 15 років, а також факт отримання ним коштів від неї, коли вона працювала за кордоном, та факт придбання спірної квартири за рахунок спільних коштів. Також ОСОБА_2 не заперечував в поясненнях проти  поділу вказаної квартири по Ѕ частині.  
Таким чином, зазначене майно, як набуте в період спільного проживання у фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за спільні кошти є їх спільною сумісною власністю.
Визнання цієї обставини ОСОБА_2 не викликає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. 
Разом з тим, факт придбання спірних автомобілів за спільні з ОСОБА_1 кошти  ОСОБА_2 не визнавав, посилаючись на те, що ним було продано 02.02.2016 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 за 118 000 грн., яку він отримав у спадок після смерті свого батька. На виручені від продажу земельної ділянки кошти ним було придбано 23.03.2016  легковий автомобіль марки «Mercedes-BenzЕ-240», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 за 40 000 грн., а 17.10.2017 - автобус марки «Mercedes-Benz Sprinter313 CDI», 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 за 48 467 грн. 94 коп. 
В чч. 1-3 ст. 89 ЦПК України зазначається, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному,  об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів),  який міститься у справі, мотивує відхилення  або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Суд першої інстанції безпідставно зазначив, що не може встановити факт проживання ОСОБА_1   та ОСОБА_2 однією сім`єю з 2001 року по листопад 2018 року, оскільки сторони перебували зареєстрованих шлюбах до жовтня 2005 року, чинний до 01.01.2004 КПШС України не передбачав регулювання таких правовідносин, а позивач не змінила свої позовні вимоги, наполягаючи на встановленні факту проживання з відповідачем за весь період.  
Вказана обставина не може бути підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки задоволення вимог у меншому розмірі, ніж заявив позивач, не є виходом за межі позовних вимог. 
Майно, яке позивач просила визнати спільною сумісною власністю,  було придбано після жовтня 2005 року.
Суд першої інстанції безпідставно  зазначив в рішенні посилання на ст. 570-571, 657 ЦК України, оскільки вказані статті регулюють інші правовідносини.  
Згідно з чч. 1, 2 та 5  статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям по справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382  ЦПК України, суд,
 
постановив:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3    задовольнити частково. 
Рішення Баришівського районного суду  Київської області   від 11 березня 2021 року  скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з жовтня 2005 року по листопад 2018 року.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
В задоволенні іншої частини вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі  3 748 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повний текст постанови виготовлено 10 серпня 2021 року.
 
Головуючий                                                
 
Судді