Номер провадження: 22-ц/813/2763/21 
Номер справи місцевого суду: 521/19913/18
Головуючий у першій інстанції Гранін В. Л.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Князюка О. В.,
суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О. М., 
за участю секретаря - Дерезюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 29 січня 2020 року по цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи державний реєстратор КП «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Юлія Анатоліївна, державний реєстратор КП «Реєстраційна служба Одеської області» Шеплоцька Христина Богданівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пашичева Галина Леонідівна, про визнання спадщини відумерлою та витребування майна від добросовісного набувача,-
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
26 листопада 2018 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулася представник Одеської міської ради з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи державний реєстратор КП «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Юлія Анатоліївна, державний реєстратор КП «Реєстраційна служба Одеської області» Шеплоцька Христина Богданівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пашичева Галина Леонідівна, в якому просила визнати спадщину після смерті ОСОБА_3 , що складається з квартири за адресою: АДРЕСА_1 відумерлою, витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОМР зазначену квартиру. Також просила встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого воно є підставою для скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну квартиру.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що співробітниками Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, в ході якого встановлено наступне. Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після якої відкрилася спадщина, що складається з двокімнатної квартири загальною площею - 37,3 кв.м., житловою площею - 24,0 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, жодний спадкоємець до нотаріальної контори для прийняття спадщини не звертався. Вказана квартира входила до складу спадщини, а тому, враховуючи відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, є відумерлою спадщиною та власністю територіальної громади м. Одеси.
17 жовтня 2017 року державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Ю.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за яким право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 , на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.06.2003 року по справі №2-3100/2003. Надалі, 30.11.2017 року вказаним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію змін, за яким була змінена площа спірної квартири. 04 грудня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. посвідчено договір купівлі - продажу, за яким ОСОБА_4 продав спірну квартиру ОСОБА_2 , та зареєстровано право власності на квартиру за  ОСОБА_2 .
Оскільки, на думку позивача, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.06.2003 року по справі №2-3100/2003 право власності за ОСОБА_4 не визнавалось, останній не набував права власності на спірну квартиру, та не мав права її відчужувати. Тому позивач вважає, що територіальна громада м. Одеси з часу відкриття спадщини набула речові права на нерухоме майно, а спірне майно вибуло з її володіння поза її волею на підставі договору купівлі - продажу, а тому таке майно підлягає витребуванню з чужого володіння. Також просить встановити порядок виконання, за яким рішення суду про задоволення позову є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за Одеською міською радою, а попередні реєстрації права власності на спірну квартиру підлягають скасуванню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 січня 2020 року позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи державний реєстратор КП «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Юлія Анатоліївна, державний реєстратор КП «Реєстраційна служба Одеської області» Шеплоцька Христина Богданівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пашичева Галина Леонідівна, про визнання спадщини відумерлою та витребування майна від добросовісного набувача - задоволено частково.
Визнано спадщину після смерті ОСОБА_3 , що складається з двокімнатної квартири загальною площею - 37,3 кв.м., житловою площею - 24,0 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відумерлою.
У задоволені позовних вимог про витребування з незаконного володіння ОСОБА_2  на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_2 - відмовлено.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з наступного:
-враховуючи, що відсутні спадкоємці після смерті  ОСОБА_3 за заповітом і за законом, що підтверджується матеріалами справи та не оспорювалось учасниками процесу, а також той факт, що заява про визнання спадщини відумерлою подана після спливу одного року з часу відкриття спадщини, наявні підстави для її задоволення та визнання спірної квартири відумерлою спадщиною.
- в даному випадку територіальна громада міста Одеси на час укладання вказаного договору відчуження спірної квартири остаточно не набула права власності на цю квартиру, захист її права не може здійснюватися шляхом віндикаційного позову.
-задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у  ОСОБА_2 , як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. За таких обставин судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позовної вимоги про витребування спірного майна.
-позивач просив, зокрема, встановити порядок виконання рішення суду, в частині реєстрації права власності за Одеською міською радою, однак, позивачем вимоги про визнання за ним права власності на спірне майно не заявлялися та не були предметом розгляду у судовому засіданні, а тому немає підстав для встановлення такого порядку виконання рішення суду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
24 червня 2020 року представником Одеської міської ради - Поповською Інною Василівною подано апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2020 року, відповідно до якої просила рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти постанову, якою позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи державний реєстратор КП «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Юлія Анатоліївна, державний реєстратор КП «Реєстраційна служба Одеської області» Шеплоцька Христина Богданівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пашичева Галина Леонідівна, про визнання спадщини відумерлою та витребування майна від добросовісного набувача - задовольнити. 
А також, встановити порядок виконання постанови, відповідно до якого це судове рішення є підставою для Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради для скасування: 
-рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 37599631 від 17.10.2017 року, прийнятого державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Юлією Анатоліївною
-рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38451498 від 30.11.2017 року, прийнятого державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Шеплоцькою Христиною Богданівною
-рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38501595 від 04.12.2017 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Галиною Леонідівною.
А також, є підставою для реєстрації за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради права власності на двокімнатну квартиру загальною площею 37,3 кв.м., житловою площею 24,0 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт вважає, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартири АДРЕСА_2 є незаконним та необґрунтованим і підлягає скасуванню з наступних підстав.
Апелянт зазначає, що відповідно до ч. 3 статті 1277 ЦК України спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. А нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
Таким чином, на момент відкриття спадщини після померлої ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_2 належала спадкодавцю на праві власності, тобто входила до спадкової маси, а тому враховуючи відсутність у спадкодавця спадкоємців за заповітом і за законом. Вказана квартира є відумерлою спадщиною та власністю територіальної громади міста Одеси за заявою Одеської міської ради.
Одеська міська рада вважає, що оскільки рішенням суду першої інстанції у справі яка розглядається, квартира АДРЕСА_2 визнана відумерлою спадщиною. Вказана квартира є власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.
Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Апелянт вважає, що витребування майна з володіння відповідача відповідає критерію законності: витребування здійснюється на підставі норм статей 387, 388, 396 ЦК України, у зв`язку з виконанням спірної квартири відмуерлою спадщиною (стаття 1277 ЦК України).
Отже апелянт вважає, що правовідносини, пов`язані з вибуттям нерухомого майна з власності територіальної громади міста Одеси, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) вибуття майна з власності територіальної громади цьому суспільному інтересу не відповідає.
ОМР звертає увагу колегії суддів на той факт, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не була дана правова оцінка «законності» та «суспільного інтересу» витребування спірної квартири з володіння ОСОБА_2 , що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Судом першої інстанції також не було досліджено обставини щодо «пропорційності», а саме: обставини, за якими майно було набуте у власність відповідачем ОСОБА_2 , її соціальний статус, джерела доходів, матеріальний стан, поведінка на момент купівлі спірної квартири, причини і обставини продажу спірної квартири протягом незначного строку, наявність у неї іншого житла для проживання тощо, вказане є підтвердженням незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції та підставою для його скасування.
Таким чином, апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у встановленому порядку виконання рішення є незаконними та порушують права територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на реєстрацію відумерлого нерухомого майна, яке перейшло у власність громади.
З огляду на зазначене в апеляційній скарзі Одеська міська рада зазначає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, невірно встановив обставини справи, не надав належної оцінки доводам позивача щодо: права ОМР витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_2 , «пропорційності» в питаннях позбавлення майна, «законності» та «суспільного інтересу», що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29.01.2020 року підлягає скасуванню.

Узагальнені доводи інших учасників справи
24 червня 2020 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив від представника ОСОБА_2 на апеляційну скаргу Одеської міської ради.
Відповідач зазначає, що вимоги викладені в апеляційній скарзі нею не визнаються.
ОСОБА_2 зазначає, що погодитися з зазначеною позицію ОМР неможливо, адже вона не обґрунтована належними доказами та суперечить усталеній судовій практиці по зазначеній категорії справ, виходячи з наступного.
По-перше, державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» грубо порушено свої посадові обов`язки при здійсненні реєстрації права власності (з відкриттям розділу) за ОСОБА_4 .
Аналіз реєстраційних справ, що наявні в матеріалах справи, дає підстави для висновку, що реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 вочевидь проводилась з порушенням вимог законодавства щодо порядку такої реєстрації. Проте, реєстрація права власності за ОСОБА_2 здійснювалась у встановленому законом порядку.
По-друге, посадові особи Одеської міської ради, яка є органом місцевого самоврядування та стоїть на захисті інтересів територіальної громади, ніяким чином не здійснюють контроль наявності на території міста Одеси безхазяйного майна та ніяким чином не використовують важелі, надані їй державою для запобігання зловживанням з нерухомим майном, в тому числі і відумерлою спадщиною.
По-третє, правоохоронні органи, в тому числі органи прокуратури виконують належним чином свої обов`язки, своєчасно на випадки рейдерського захвату нерухомого майна, принаймні по вже відкритим кримінальним провадженням.
По-четверте, щодо твердження позивача щодо обізнаності або прояву розумної обачності ОСОБА_2 , яка могла та повинна була знати про те, що спірна квартира вибула з володіння законного власника з порушенням вимог чинного законодавства України, то такі твердження позивача не підтвердженні жодним належними та допустимим доказами.
З огляду на зазначене відповідач зазначає, що уклала договір купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_4 законно, мала усі підстави розраховувати, що вона набуває право власності на нерухоме майно на підставі законних документів його власника, адже вони були отримані ним від органів державної влади в межах повноважень цих органів, в даному конкретному випадку, органів державної реєстрації речових прав.
Таким чином ОСОБА_2 просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29.01.2020 року залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року провадження за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 29 січня 2020 року по цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи державний реєстратор КП «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Юлія Анатоліївна, державний реєстратор КП «Реєстраційна служба Одеської області» Шеплоцька Христина Богданівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пашичева Галина Леонідівна, про визнання спадщини відумерлою та витребування майна від добросовісного набувача було відкрито.
Ухвалою від 19.03.2020 року справу за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 29 січня 2020 року по цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи державний реєстратор КП «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Юлія Анатоліївна, державний реєстратор КП «Реєстраційна служба Одеської області» Шеплоцька Христина Богданівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пашичева Галина Леонідівна, про визнання спадщини відумерлою та витребування майна від добросовісного набувача призначено до розгляду на 09 липня 2020 року.
09 липня 2020 року за клопотанням представника ОСОБА_2 - адвоката Подберезської Н.В. та представника Одеської міської ради про відкладення слухання справи, розгляд справи відкладено на 17 грудня 2020 року на 10:45 год.
17 грудня 2020 року розгляд справи було відкладено на 16 вересня о 12:15 год з метою надання часу учасникам справи для надання додаткових пояснень.
16 вересня 2021 року в судове засідання з`явилися представник ОМР - Газдюк Л.І., відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат - Подберезська Н.В.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за зазначеною явкою учасників справи.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , про що у книзі реєстрації актів про смерть зроблено відповідний актовий запис №4074. Після її смерті відкрилася спадщина, що складається з двокімнатної квартири загальною площею - 37,3 кв.м., житловою площею - 24,0 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, жодна особа не зверталася до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини, а тому не було спадкоємців за заповітом та за законом. Крім цього, згідно з довідкою форми №1 від 29.05.2018 року №1060, виданою посадовими особами КП «ЖКС «Хмельницький», померла ОСОБА_3 до 20.03.2018 року проживала одна за адресою: АДРЕСА_1 .
17 жовтня 2017 року державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Ю.А. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37599631, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано за ОСОБА_4 , на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.06.2003 року по справі №2-3100/2003. В подальшому, 30.11.2017 року, вказаним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію змін, індексний номер: 37599631, за яким була змінена площа спірної квартири.
Між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 04.12.2017 року було укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л., якою також прийнято рішення та внесено відповідний запис про державну реєстрацію права власності нерухомого майна за ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції апелянтом оскаржується тільки в частині відмови у задоволенні заявлених вимог, а саме відмови щодо витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОМР квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Переглядаючи законність та обґрунтованість судового рішення у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд зазначає, що захист порушеного права особи має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.
Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17.
Відповідно до статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.
Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).ЦК України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України).
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України
Права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Відповідні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові 28 листопада 2018 року, справа № 504/2864/13-ц, провадження № 14-452 цс 18.
Апеляційний суд виходить з того, що відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, на яку посилається відповідач у своїй касаційній скарзі, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, правом на звернення до суду із віндикаційним позовом наділений лише власник майна чи особа, що має речове право на майно (титульний володілець), тоді як оспорювати правочин має право заінтересована особа, яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину.
Оскільки Одеська міська рада не є власником спірного майна до ухвалення судом рішення про визнання спадщини відумерлою, однак в силу закону на неї, як орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини покладено обов`язок щодо захисту права територіальної громади на відумерлу спадщину, що свідчить про наявність у неї інтересу до спадщини, а тому ефективним способом захисту прав і інтересів територіальної громади у даному випадку є визнання недійсними договорів, а не витребування спірного майна на підставі статті 388 ЦК України.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що право власності на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , що зареєстровано за добросовісним набувачем на час розгляду справи не оспорено, реєстрація права власності не скасована, договір згідно з яким відповідач набув право власності в судовому порядку недійсним не визнаний, а правові підстави вважати цей договір нікчемним відсутні. Відомості про діяння, яке містить ознаки чи елементи злочину щодо оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири в матеріалах справи відсутні.
Колегія суддів зазначає, що міська рада як заінтересована особа, яка заперечує дійсність договору, вимогу про визнання його недійсним не заявила.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що позивачем обрано спосіб захисту, який не відповідає змісту порушеного права, не може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси міської ради оскільки є передчасним.
Крім того колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).
Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).
Суд враховує і позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_5., який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до ОСОБА_5. як спадкоємця ОСОБА_6 , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру ОСОБА_5. стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви ОСОБА_5. про визнання його спадкоємцем ОСОБА_6
По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені ОСОБА_5. для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності ОСОБА_5. Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях ОСОБА_5. В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій ОСОБА_5. було порушено. З огляду на що ОСОБА_5. був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття ОСОБА_6 квартири ОСОБА_5. практично збіглося з його визнанням як спадкоємця ОСОБА_6 і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії ОСОБА_5. і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду.
Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).
Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача.
Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Добросовісне набуття права власності на нерухоме майно ОСОБА_2 сторонами визнано та не оспорювалось.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 ОСОБА_6 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 2 березня 2011 p., визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 ОСОБА_6 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 ОСОБА_6 у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 ОСОБА_6 у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82).
Виходячи із принципу відповідальності держави перед людиною за свою діяльність (ст. 3 Конституції України), уповноважений державний орган має виконувати свої повноваження з тією метою, з якою йому ці повноваження були надані відповідним законом.
В свою чергу, ОСОБА_2 , яка уклала угоду купівлі - продажу належної їй квартири з ОСОБА_4 , мала усі підстави розраховувати, що вона набуває право власності на нерухоме майно на підставі законних документів його власника, адже вони були отримані ним від органів державної влади в межах повноважень цих органів, в даному конкретному випадку, органів державної реєстрації речових прав, та їх перевірку здійснювала нотаріус перед посвідченням договору купівлі - продажу, що входить до його обов`язку. Крім цього, ОСОБА_2 не мала можливості, а тим більше обов`язку, перевіряти правомірність проведених державним реєстратором процедур і достовірно знати про їх протиправність.
Фактичне покладання на ОСОБА_2 з боку Одеської міської ради відповідальності за неналежне виконання уповноваженими органами держави своїх функцій, покладених на них законом, вочевидь, не відповідає принципу верховенства права.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд враховує висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року (справа № 521/8368/15-ц).
Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що витребування спірної квартири у ОСОБА_2 , як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.
Стосовно вимоги позивача про встановлення порядку виконання рішення суду, що є підставою для скасування реєстрації права власності, а також підставою для реєстрації за Одеською міською радою права власності на спірну квартиру, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно із ст.ст. 26, 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регламентують, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав, а також, що Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, зокрема, проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Отже, рішення суду по цій справі є саме таким рішенням, яке передбачено вищенаведеними положеннями ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому немає підстав для встановлення порядку його виконання, та можливе лише у разі відмови відповідного органу реєстраційної служби у вчинені певних дій.
Щодо вимог про встановлення порядку виконання рішення суду, в частині реєстрації права власності за Одеською міською радою, однак, позивачем вимоги про визнання за ним права власності на спірне майно не заявлялися та не були предметом розгляду у суді першої інстанції, а тому немає підстав для встановлення такого порядку виконання рішення суду.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ці вимоги не є саме позовними, оскільки позивач вказує про встановлення порядку виконання рішення. А відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 265 ЦПК України, порядок та строк виконання рішення в резолютивній частині вказується у разі необхідності. Однак, такої необхідності немає з підстав вказаних вище.
Така позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі за №265/5040/13-ц.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).
Оскільки колегія суддівв відмовила у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за її подання відшкодуванню не підлягають.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:
Апеляційну скаргу Одеської міської ради - залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 29 січня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 24.09.2021 року.
Головуючий:                                                                                О. В. Князюк
Судді:                                                                  С.О. Погорєлова
О. М. Таварткіладзе