Справа № 128/1929/19
Провадження № 22-ц/801/2079/2021
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року	Справа № 128/1929/19	м. Вінниця	

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вінницького апеляційного суду в складі:
Головуючої: Копаничук С.Г.
Суддів: Медвецького С.К., Оніщука В.В.,
учасники справи
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 серпня 2021 року, дата виготовлення повного тексту невідома, постановленого в приміщенні того ж суду під головуванням судді Ганкіної І.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,
в с т а н о в и в :
В липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, зазначивши, що вони з відповідачем з 1996 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Син проживає та зареєстрований разом із позивачем. 19 лютого відповідач написав заяву, яка була посвідчена приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Надольською Т.П., за змістом якої ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання матеріально утримувати спільного сина та брати активну участь у його вихованні, а також сплачувати аліменти у розмірі 100 євро щомісячно, за офіційним курсом на день сплати. Оскільки на час подачі позову відповідач систематичної допомоги на утримання сина не надає, від обов`язків по його утриманню ухиляється, має можливість утримувати дитину, позивач просила стягувати на її користь аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі 6000 грн. щомісячно, починаючи з 19.02.2019 і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати на правову допомогу в розмірі 5525 грн. 
Пізніше, у судовому засіданні позивач зменшила розмір позовних вимог з 6000 грн. до 3000 грн.
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 04 серпня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісячно, починаючи з 23.07.2019 і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  судові витрати на правову допомогу в розмірі 5525 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат із сплати судового збору.
Не погодившись з ухваленим рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити частково та стягнути з нього на користь  ОСОБА_1  аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн., стягнути з нього на користь  ОСОБА_1  витрати на правову допомогу. Зазначив, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, суд не взяв до уваги, що на його утриманні знаходиться матір, яка є інвалідом першої групи, крім того на розмір витрат відповідача впливає той факт, що він вдруге одружився, суд не врахував, що він залишив колишній дружині будинок та автомобіль, стягуваний розмір аліментів для відповідача великий. Крім того, апелянт вважає, завищеним розмір стягуваних витрат на правову допомогу. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає оскаржуване рішення обґрунтованим та законним, а доводи апеляційної скарги безпідставними.
Перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що останню слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.08.1996. 
Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відповідно до довідки Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області № 2323/08-04 від 10.06.2019, ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 . 
Заявою від 19.02.2019, посвідченою приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Надольською Т.П., ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання матеріально утримувати та брати активну участь у вихованні свого малолітнього сина ОСОБА_3 та зобов`язався сплачувати ОСОБА_1 на користь дитини щомісячно грошову суму, еквівалентну 100 євро за курсом НБ України. 
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що сторонами не досягнуто згоди щодо розміру щомісячної матеріальної допомоги та утримання спільної дитини, а враховуючи спільний обов`язок батьків утримувати сина та зважаючи на часткове визнання відповідачем вимог позову, взявши до уваги стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, слід стягнути аліменти у розмірі 3000 грн щомісячно.
Постановляючи рішення у справі, суд вірно встановив обставини справи, які перевірив доказами, оціненими відповідно до ст. 89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. 
За змістом частин першої, другої ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно із ст. ст. 180, 181 ч. 3, 183 ч. 1 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
У апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що він утримує хвору матір, одружився та залишив колишній дружині будинок та автомобіль. На підтвердження своїх доводів ним надано посвідчення інваліда І групи, видане матері апелянта ОСОБА_4 , свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , видане 07.05.2021 Вінницьким міським відділом ДРАЦС та довідку з Державного реєстру речових прав №272068208 від 27.08.2021, відповідно до якої будинок по АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 . 
Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилом статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.  Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. 
Відповідно до статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Частиною 3 цієї статті закріплено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
На думку апеляційного суду всі перераховані докази не можна брати до уваги, оскільки ОСОБА_2 мав можливість подати їх до суду першої інстанції, так як був присутнім у судових засіданнях, подавав відзив та клопотання. 
Судом не встановлено жодних виняткових причин, які унеможливлювали подання цих доказів раніше, а тому в силу вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів не приймає їх до розгляду, а відтак, не оцінює їх. 
Оскільки доводи апеляційної скарги ґрунтуються на доказах, які суд не приймає до розгляду та не свідчать про незаконність рішення суду, не впливають на його правильність, а тому скарга підлягає залишенню без задоволення ,а рішення суду - без змін. 
Щодо мотивів апеляційної скарги про завищений розмір витрат на правову допомогу апеляційний суд зазначає наступне. 
Статтею 15 ЦПК України гарантовано право учасників справи користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога). 
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За правилом ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. 
Частинами 1, 2 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.  За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Частиною 3 цієї статті закріплено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
На підтвердження понесених витрат позивач надала суду копію договору про надання правничої допомоги та представництва №24/19 від 08.07.2019, копію додаткової угоди №1 від 16.07.2019,копію акта здачі-приймання виконаних робіт №1 від 19.07.2019, в якому детально описано надані послуги адвоката з їх вартістю, та, копію квитанції до прибуткового касового ордера №24/19 від 19.07.2019, якою підтверджується сплата послуг адвоката Псарук І.В. 
Апелянт не навів своїх розрахунків витрат на правову допомогу, а лише вказав розмір, який на його думку є правильним. 
Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях
Зважаючи на те, що позовні вимоги задоволено, а понесені витрати на правничу допомогу документально підтверджено, апеляційний суд погоджується із сумою стягуваних витрат на правову допомогу. 
Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.  
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 серпня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                          С.Г. Копаничук

Судді:                                                                 С.К. Медвецький

В.В. Оніщук