ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 серпня 2021 року
м. Харків
справа № 644/6190/20
провадження № 22-ц/818/3993/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів Пилипчук Н.П.,
Учасники справи :
Позивач: ОСОБА_1 ,
Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Харківський підшипниковий завод»,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на заочне рішення  Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 січня 2021 року, ухваленого суддею Саркісян О.А., -
в с т а н о в и в :
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, в якому просила стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» ( надалі- АТ « ХАРП») нараховану, але не сплачену заробітну плату в розмірі 38333 грн 83 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 22564, 50 грн., а всього 60898, 33 грн. Також просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.
Позовна заява мотивована тим, що наказаом № 117/19 від 30.04.2020 вона звільнена з посади лаборанта-металографа 5-го розряду відділу метрології та досліджень АТ « ХАРП» за згодою сторін, але остаточний розрахунок при звільненні з нею проведений не був, що дає підстави, як для стягнення заборгованості по заробітній платі, так і для отримання нею компенсації за затримку розрахунку в розмірі середньоденного розміру заробітної плати за кожен день затримки.
У січні 2021 позивач надала заяву про зменшення позовних вимог, якою просила задовольнити позовні вимоги з урахування заяви про зменшення позовних вимог та стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на її користь нараховану, але не сплачену заробітну плату в розмірі 32 556 грн 55 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 30 085 грн. 95 коп., а всього 62 642 грн.33 коп. Також просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн., посилаючись на те, що станом на час розгляду справи – 05.01.2021 заборгованість по заробітній платі, АТ « ХАРП» частково погашена, однак у зв`язку з подальшим розглядом справи, станом на теперішній час, сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені збільшилась.
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Приватного Акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 32556,55 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 30085,93 грн., а всього стягнути 62642,47 грн. Стягнуто з Приватного Акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн. Стягнуто з Приватного Акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь держави судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.
Заочне рішення суду мотивоване тим, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний був у день звільнення виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому на момент звільнення, а порушення цих строків тягне відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно розрахунку наданому позивачем станом на 05.01.2021 року, у зв`язку з частковою виплатою, сума заборгованості по заробітній платі становить 32556,55 грн., а сума середньоденної заробітної плати становить 300,86 грн., тобто сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки, яка підлягає стягненню на користь позивача в розмірі 30085,92 грн. (300,86 грн. * 100 днів).
Не погодившись з рішенням суду Приватне акціонерне товариство « Харківський підшипниковий завод» подало апеляційну скаргу, в якій  просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального і процесуального права, неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд розглянув справу без участі відповідача за наявними у матеріалах справи доказами, а також позбавив Приватного Акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» надати належні докази про розмір боргу. Зазначає, що судом стягнуто заборгованості за розрахунком з позивачем станом на день ухвалення рішення, без зазначення, що сума заборгованості по заробітній платі включає в себе податки та збори. Крім того судом не правильно встановлений період за остаточним розрахунком для нарахування середньої заробітної плати позивача, згідно наказу № 65/80 від 04.03.2019 на підприємстві встановлено неповну робочу неділю з чотириденним робочим графіком, відповідно сума середньої заробітної плати за час затримки, зазначена судом в рішенні, перевищує розмір дійсної виплати, яка підлягає сплаті. Зазначає, що майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання відповідачем як роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, та сплати більшої суми обов`язкових платежів до бюджету. Вважає, що судом не встановлено складу правопорушення відповідача, передбаченого статтею 117 КЗпП України, а отже до АТ "ХАРП" неможливо застосовувати відповідальність за несвоєчасний розрахунок по сплаті заробітної плати у вигляді стягнення середнього заробітку. Щодо витрат на правничу допомогу позивача, уважає, що дана сума витрат необґрунтована позивачем, оскільки не надано детального опису робіт виконаних адвокатом під час вищезазначеної справи, та здійснення позивачем витрат на правничу допомогу. Уважає, що адвокат позивача не витратив значних зусиль та не виконав робіт на суму співрозмірну 3000 грн. 
16.07.2021 ОСОБА_1 надано відзив на апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод», в якій вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а заочне рішення суду без змін, посилаючись на те, що уважає, що суд першої інстанції дотримався процесуальних норм права, а саме матеріали справи не містять жодних належних доказів, які б свідчили про поважність не явки відповідача у судове засідання, які відбулися за період з 21.08.2021 по 13.01.2021 включно. Щодо позбавлення відповідача права на надання відзиву на позов, то 21.08.2020 ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 в порядку спрощеного провадження, однак в п`ятнадцятиденний строк після цього відповідач не зміг надати відзив на позов. Крім того майже за шість місяців розгляду справи відповідачем не було надано довідки по заборгованості із несплаченої заробітної плати при звільненні позивача та інших доказів, які підтверджували його правову позицію. Уважає, що докази надані в апеляційній скарзі не можуть бути прийняті судом, як належні докази, оскільки не були надані до суду першої інстанції встановленому законному порядку. Також уважає, що суд першої інстанції обґрунтовано та правильно зазначив в резолютивній частині розмір середнього заробітку за весь час затримки при звільненні без утримання податків. Зазначив, що відповідачем не надано жодних доказів та підстав для звільнення його від застосування ст. 117 КЗпП. 
10 серпня 2021 року Приватне акціонерне товариство «Харківський підшипниковий завод» звернулось до апеляційного суду з клопотанням про поновлення строків для надання доказів, в якому просило долучити довідку про дійсний розмір боргу відповідача перед ОСОБА_1 з урахуванням , утриманих податків.
Колегія суддів не приймає зазначений доказ з огляду на такі обставини.
Частинами другою, третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.
За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.08.2021 про відкриття провадження відповідач отримав 28.09.2021. Тобто, з цього часу відповідач мав змогу надати суду відзив на позовну заяву та докази по справі. Зі змісту клопотання відповідача від 22.10.2020, вбачається, що він просить направити ухвалу суду про відкриття провадження від 21.08.2021, однак матеріали справи свідчать про те, що 28.09.2021 відповідачем отримано вищезазначену ухвалу суду та копію позову ( повідомлення про вручення поштового відправлення від 02.10.2020 на аркуші справи 54). 
Як вбачається судом, в клопотаннях відповідача від 09.11. 2020, 06.11.2020, він просить відкласти слухання справи на іншу дату, з урахуванням терміну хвороби на COVID -19 ( а.с. 66-67). 
До апеляційної скарги відповідача теж не надано, вищезазначений доказ у справі, отже, судова колегія робить висновок, що Приватне акціонерне товариство «Харківський підшипниковий завод» скористалося своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, та не надано до суду першої інстанції належних доказів на підтвердження своїх доводів, у встановлені законом строки.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пункту 4 частини 1, частини 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що з 24.04.2000 по 30.04.2020 ОСОБА_1 перебувала в трудових правовідносинах з Приватним акціонерним товариством «Харківський підшипниковий завод», що підтверджується трудовою книжкою позивача ( а.с. 16-17).
30.04.2020 року ОСОБА_1 звільнено за згодою сторін (а.с. 17).
Повний розрахунок по заробітній платі з ОСОБА_1 не проведено, що не заперечується сторонами по справі.
Як вбачається з матеріалів справи, 12.05.2020 позивачка зверталася на адресу відповідача з письмовою вимогою про розрахунок вих. №1 від 12.05.2020 ( а.с. 7).
Доказів стосовно надання позивачу вищезазначеного розрахунку відповідач суду не надав.
Позивачка вказувала, що у зв`язку з вищевикладеним вона 03.06.2020 звернулася до Головного управління Держпраці у Харківській області зі скаргою щодо проведення перевірки відповідача та вжиття відповідних заходів задля виплати останнім позивачу після звільнення заборгованості по заробітній платі ( а.с. 9-12).
Згідно відповіді Головного управління Держпраці у Харківській області від 23.06.2020 вх. № Г-300/УГЛ/Г-555/02.02/12.-09/5775, позивачці повідомлено, що станом на 30.04.2020 заборгованість по заробітній платі відповідача перед нею складала 45 978, 04 грн., та станом на 10.06.2020 – 43689, 83 грн., за період з жовтня 2019 року по квітень 2020 року. Також їй запропоновано звернутися до суду для вирішення даного питання щодо стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі ( а.с. 14).
Зменшуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 зазначала, що загальна заборгованість відповідача перед позивачем за своєчасно не виплачену заробітну плату при звільненні скоротилась на 5777, 28 грн., про що надала копію звіту розрахунку за період з 01.08.2020 по 29.12.2020, отже станом на 12.01.2021 заборгованість склала 32 556, 55 ( а.с.68-71).
Згідно наказу-постанови від 04.03.2019 Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» вбачається, що з 03.06.2019 року на підприємстві установлено режим неповного робочого часу – чотирьохденний робочий тиждень (а.с.137).
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.
Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Згідно зі статтями  47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У частинах першій, другій статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».
Середній заробіток позивача розраховується відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної палати», відповідно до якого середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Подією, з якою пов`язана така виплата в розумінні викладеної норми права, є подія, яка створює правові підстави для виплати, а саме звільнення працівника з роботи на підставі відповідного наказу роботодавця.
Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться  виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного  (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі  (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у  випадках, передбачених чинним законодавством, - на число  календарних  днів за цей період.
Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання зобов`язані здійснювати компенсацію громадянам втрати частин доходів у випадку порушення встановлених строків виплати заробітної плати, яка проводиться у разі її затримки на один і більше календарних місяців.
За змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.
Відповідно до наданої позивачем копії розрахункового листа, заброгованість по нарахованій до виплати заробітній платі за період з грудня 2019 по квітень 2020, з урахуванням виплат відповідача, складає 32 556, 55 грн., що підтверджується копією звіту розрахунку за період з 01.08.2020 по 29.12.2020 (а.с.71-72).
Відповідачем відповідних розрахунків та належних доказів сплати та перерахування позивачу заборгованості по нарахованій до виплати заробітній платі суду не надано.
Отже, судова колегія уважає, що судом першої інстанції обгрунтовано встановлено на підставі наданих позивачем доказів розмір заборгованості по заробітній платі складає 32 556, 55 грн.
Посилання апелянта на те, що під час вирішення питання про стягнення з роботодавця на користь працівника суми заборгованості по заробітній платі, така сума вказується без відрахування з неї податків і зборів, при цьому в резолютивній частині рішення суду обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку не приймається судом до уваги, та не впливає на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, обраховуються без віднімання сум податків та зборів.
Податки і збори із суми, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.
Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів не погіршує становище працівника, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.
Проте, судова колегія не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо розміру середнього заробітку за затримку проведення розрахунку за період з 01.05.2020 по 24.09.2020. 
Враховуючи те, що при звільненні ОСОБА_1 не виплачено всіх сум, що належать їй від Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» у день звільнення, вона має право на отримання середнього заробітку, що є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника та відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).
Судова колегія уважає, що доводи апеляційної скарги стосовно відсутності складу правопорушення відповідача, передбаченого статтею 117 КЗпП України заслуговували б на увагу за умови здійснення відповідачем своєчасного розрахунку по заробітній платі з позивачем.
За правилами п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Так, відповідачем зазначено, що згідно наказу-постанови Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» № 65/80 від 04.03.2019 на підприємстві встановлено неповну робочу неділю з чотириденним робочим графіком ( а.с. 137).
Судом першої інстанції розраховано середньоденну заробітну плату за період з травня 2020 по вересень 2020, виходячи з наданих доказів позивачкою, відповідачем відповідних розрахунків не надано.
Таким чином, за лютий 2020 року позивачу нарахована заробітна плата в розмірі 6561, 73 грн., за березень 2020 року – 5773, 38 грн. При цьому, відомостей про відпрацьовані позивачем за цей період дні сторонами суду першої інстанції не надано.
З урахуванням наказу –постанови Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» № 66/80 від 04.03.2021 про встановлення неповної робочої неділі з вересня 2019, а саме робочі дні- понеділок, вівторок, середа, четверг, у лютому 2020 робочі дні становили 16, у березні 2020 робочі дні становили 17, а всього 33 робочих днів.
Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують дню звільнення (30.04.2020)становить 373, 79 грн. (6561, 71 грн. - за лютий 2020 + 5773, 38 грн. - за березень 2020/ 33 робочих днів, з урахування неповного робочого дня, у лютому та березні 2020 разом). Вказані вище суми визначені у тому розмірі, в якому вони нараховані.
Позивач була звільнена 30.04.2020, та просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за 5 місяців, з 01.05.2020 по 24.09.2020, що з урахуванням неповного робочого дня та святкових вихідних, становить 79 робочих днів.
Таким чином, судова колегія уважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 29 529, 41 грн. (373, 79 грн. середньоденна заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують дню звільнення х 79 робочих днів період затримки розрахунку при звільненні).
Витрати на професійну правничу допомогу, відповідно до п. 1 ч. 3ст. 133 ЦПК України, віднесені до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
За правилами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Посилання апеляційної скарги АТ «ХАРТ» на не співмірність витрат понесених позивачем на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн судова колегія вважає не обгрунтованими, оскільки позивачкою на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу було надано: копія договору про надання правничої/правової допомоги від 07.05.2020; копію акту приймання передачі наданих послуг за договором від 07.05.2020, за якими ОСОБА_1 та адвокат Косінова Т.С. визначили розмір гонорару у фіксованій сумі 3000,00 грн. з зазначення про здійснення сплати гонорару у розмірі 3000,00 грн. готівкою з детальним описом робіт (наданих послуг) договору про надання правничої (правової) допомоги від 07.05.2020 (а.с. 28-30).
Власного розрахунку на підтвердження неспівмірності розміру витрат зі складністю справи відповідачем не наведено, тому такі посилання судовою колегією до уваги не приймаються.
За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 частковому задоволенню.
Частиною 6 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Рішенням суду стягнуто на користь позивача 30085, 93 грн. За результатами апеляційного перегляду на користь позивача належить стягнути 29 529, 41 грн. Отже, апеляційна скарга задоволена частково і сума стягнення зменшена на ( 134 594,66 - 73 342,56 ) = 556, 52 грн, що складає 2 %. Відповідачем за подачу апеляційної скарги було сплачено судовий збір в сумі 1261,00 грн. Поверненню за рахунок держави підлягає 1261 х 2% = 25,22 грн.
Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод»– задовольнити частково.
Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 січня 2021 року змінити в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зменшившивши суму що підлягає стягненню з 30085,93 грн до 29 529 грн. (двадцяти дев`яти тисяч п`ятсот двадцять дев`ять) грн. 41 коп.
В іншій частині заочене рішення суду залишити без змін. 
Повернути Приватному акціонерному товариству «Харківський підшипниковий завод» за рахунок держави судовий збір в сумі 25 (двадцять п`ять) грн 22 коп., сплачений 08 червня 2021 року платіжним дорученням № 5964.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст. 389 ЦК України .
Повний текст постанови складено 30 серпня 2021 року.
Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді                                                                         А.В .Котелевець

Н.П. Пилипчук