УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/9369/17 Головуючий у 1-й інст. Зосименко О. М. 
Категорія 84 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Галацевич О.М.,                
суддів:                  Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,
з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.                
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №296/9369/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів,
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,
на рішення Богунського районного суду м. Житомира, ухвалене 18 лютого 2021 року суддею Зосименком О.М. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 18 лютого 2021 року,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , в обґрунтування якого зазначив, що 24 грудня 2013 року між ним та відповідачкою укладено договір позики, у вигляді розписки, за яким він надав останній у борг 5000 доларів США з терміном повернення до 24 березня 2014 року. 24 травня 2017 року ОСОБА_2 повернула частину позики в сумі 650 доларів США. Отже, вважає, що стягненню з відповідачки підлягають 4350 доларів США боргу, які просив стягнути на його користь.
26 березня 2019 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву, у якій просила стягнути з ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у сумі 950 доларів США та 300 грн (а.с.70-73).
В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що отримала в борг у ОСОБА_1 5000 доларів США, загубила розписки про отримання відповідачем від неї грошових коштів в рахунок погашення заборгованості, продовжувала сплачувати та в подальшому їх знайшла, тому відповідачу було передано кошти у загальній сумі 5950доларів США та 300 грн, з, яких 5000 доларів США в рахунок погашення боргу, який виник на підставі договору позики від 24.03.2014, щодо решти 950 доларів США та 300грн – вказані кошти набуті відповідачем без належної правової підстави та підлягають поверненню. 
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 18 лютого 2021 року первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 24 грудня 2013 року в розмірі 4050 дол.США. Зустрічний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 300 грн, як коштів, набутих без правової підстави. Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення в частині задоволення позову ОСОБА_1 , ухваливши в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, а також скасувати судове рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, ухваливши в цій частині нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 950 дол. США.
На його думку, ОСОБА_1 фактично змінив підстави для звернення до суду без подання відповідної заяви, передбаченої ч. 3 ст. 49 ЦПК України, пославшись на укладення з ОСОБА_2 іншого договору позики від 15.12.2013, ніж того, на який посилався у позовній заяві, тобто від 24.12.2013. При цьому, судом розглянуто спір з підстав, які позивачем не заявлялись. Також, вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що надані ОСОБА_2 розписки про отримання коштів ОСОБА_1 стосуються повернення боргу за борговими розписками від 15.12.2013 та 24.12.2013, оскільки такі розписки стоються повернення боргу лише за позикою, отриманою 24.12.2013. Борг за позикою від 15.12.2013 вона погасила разово однією сумою 5000 доларів США, борговий документ їй повернуто, що свідчить про виконання нею цього зобов`язання. Окрім того, суд не врахував, що ОСОБА_1 не звертався до неї з вимогою про передачу йому його розписок про повернення боргу, які зберігаються у неї, що, на його думку, свідчить про те, що надані ОСОБА_2 розписки не мають відношення до повернення боргу за позикою від 15.12.2013. Також, вважає, що суд не надав належної оцінки обставинам, якими остання обґрунтовувала зустрічний позов. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її безпідставність. Вказав, що під час розгляду справи позивач не змінював предмету позову, яким була заборгованість за розпискою від 24.12.2013. Позика надавалась ОСОБА_2 за двома розписками від 15.12.2013 та 24.12.2013 на загальну суму 10000 доларів США та повернута частково в сумі 5650 доларів США. За розпискою від 24.12.2013 відповідачка повернула лише 650 доларів США. Також вказав, що наявність оригіналу цієї боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить, що боргове зобов`язання не виконане. Таку правову позицію висловлено Верховним Судом у справі №154/3443/18 у постанові від 12 листопада 2020 року.
В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити. ОСОБА_1 та його представник просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Судом першої інстанції встановлено, та допитані у якості свідків позивач та відповідач суду повідомили, що 15.12.2013 ОСОБА_1 надав в борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5 000 доларів США, та 24.12.2013 позивач надав в борг відповідачу грошові кошти в сумі 5 000 доларів США.
Предметом спору є стягнення боргу по борговій розписці від 24.12.2013, за умовами якої ОСОБА_2 отримала в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5 000 доларів США та зобов`язалась повернути до 24.03.2014.
В матеріалах справи містяться розписки, надані ОСОБА_2 про отримання ОСОБА_1 від неї грошових коштів, а саме: від 24.02.2017 – 900 дол. США; від 15.03.2017 - 1100 дол. США; від 24.03.2017– 300 дол. США; від 24.04.2017 - 500дол.США; 15.05.2017 – 300 дол. США; 24.05.2017 – 400 дол. США; 14.06.2017 – 200дол.США та 300 грн; 24.06.2017 – 200 дол. США, в яких не зазначено підставу отримання коштів особою.
Крім того, в матеріалах справи містяться розписки, надані ОСОБА_2 про отримання ОСОБА_1 від неї грошових коштів, а саме: від 15.04.2017 – 500дол.США; від 15.07.2017 – 100 дол. США; від 24.07.2017– 400 дол. США, від 31.07.2017 – 500 дол. США; від 12.08.2017– 200 дол. США; від 31.08.2017- 150дол.США; 15.09.2017 – 200 дол. США, в яких не зазначено ні особу яка отримала кошти, а ні підставу отримання коштів особою.
При огляді оригіналів даних розписок в судовому засіданні ОСОБА_1 визнано отримання даних коштів від ОСОБА_2 та вказано, що дані розписки про отримання коштів стосуються повернення боргу по борговій розписці від 15.12.2013 року на 5000 доларів США та від 24.12.2013 року на 5 000 доларів США. ОСОБА_2 вказала, що ці розписки про отримання коштів ОСОБА_1 стосуються виключно боргової розписки від 24.12.2013 року на 5000 доларів США та її переплати у сумі 950 доларів США та 300 грн.
Як вбачається із розписки, наданої ОСОБА_2 про отримання ОСОБА_1 від неї грошових коштів від 24.07.2017, ОСОБА_2 надано позивачу – 400дол.США та на розписці додатково зазначено 4600 доларів США. Крім того, на аналогічній розписці від 31.08.2017 року ОСОБА_2 надано позивачу – 150дол.США та на розписці додатково зазначено 5 650.
Отже, суд встановив, що по вищевказаним розпискам ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти за період з 24.02.2017 по 15.09.2017 у сумі 5950 доларів США і 300 грн. 
Надаючи оцінку доводам сторін в частині, які суми по яким борговим розпискам поверталися, суд першої інстанції вказав, що на двох розписках (а.с.45, 46) зазначені додатково суми 4600 доларів США та 5650, які не є сумами грошових коштів, які повернуті одним платежем, а фактично, на думку суду, вказують на загальну суму повернутих коштів за двома борговими розписками від 15.12.2013 року – 5000 доларів США та від 24.12.2013 – на 5000 доларів США, та враховуючи, що ОСОБА_1 вказано, що повернення 14.06.2017 грошових коштів в сумі 300 грн не є предметом двох вищевказаних розписок, суд дійшов висновку про наявність у ОСОБА_2 заборгованості по борговій розписці від 24.12.2013 на суму 4050 доларів США.
Враховуючи такі обставини та надані сторонами докази, а також правову позицію Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики від 24.12.2013 року в розмірі 4050 доларів США.
Одночасно, встановивши, що повернення ОСОБА_2 14.06.2017 грошових коштів в сумі 300 грн не є предметом двох вищевказаних розписок та ОСОБА_1 не надано належних доказів про наявність у ОСОБА_2 зобов`язання на суму 300грн, суд дійшов висновку про часткове задоволення зустрічного позову та стягнення з ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 300 грн, як коштів, набутих без правової підстави.  
Колегія суддів вважає такі висновки правильними, оскільки розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, застосував норми матеріального права, зокрема ст.ст. 1046, ч. 2 ст.1047, ч.ч. 1, 2 ст. 207, ст. ст. 545, 597, 598, 599 ЦК України, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дослідив докази і надав їм належну оцінку. 
Доводи ОСОБА_2 про те, що надані розписки про повернення боргу стосуються лише позики від 24.12.2013 не спростовують висновку суду першої інстанції, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідачки з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.
Посилання у апеляційній скарзі на зміну підстав позову, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки предметом спору була заборгованість за розпискою від 24.12.2013. Водночас, при вирішенні даного спору щодо суми заборгованості, судом першої інстанції обґрунтовано надано оцінку поясненням сторін та розпискам про отримання коштів ОСОБА_1 , які стосувалися повернення боргу за позикою, отриманою ОСОБА_2 , як за розпискою від 15.12.2013 так і від 24.12.2013. 
Доводи ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 не звертався до неї з вимогою про передачу йому його розписок про повернення боргу, які зберігаються у неї, що, на її думку, свідчить про те, що надані нею розписки не мають відношення до повернення боргу за позикою від 15.12.2013, не спростовують висновків суду першої інстанції про стягнення боргу за розпискою від 24.12.2013, оскільки наявність у позивача такої розписки, оригінал якої оглянутий в судовому засіданні, без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить, що боргове зобов`язання не виконане, що відповідає правовій позиції висловленої Верховним Судом у справі №154/3443/18 у постанові від 12 листопада 2020 року.
Зважаючи на встановлені судом першої інстанції обставини та належну оцінку ним наданих сторонами доказів, правильним є висновок суду про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 950 доларів США, як безпідставно отриманих коштів. 
Рішення суду першої інстанції у оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
Рішення у частині стягнення за зустрічним позовом з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 300 грн не оскаржувалось, а тому судом апеляційної інстанції не переглядалось. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м.Житомира від 18 лютого 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

 Повний текст постанови складений 05 липня 2021 року.