П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
16 серпня 2021 року                                                                                             м. Київ
 
Справа № 757/27929/21-ц
Провадження: № 22-ц/824/11751/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Іванової І.В., Пікуль A.A.,
 
 розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 
на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року, постановлену під головуванням судді Волкової С.Я.
у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Капітал» про стягнення грошових коштів,    
в с т а н о в и в :
 
У травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року справу за позовом  ОСОБА_2 передано за територіальною підсудністю на розгляд до Дарницького районного суду міста Києва.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що позовні вимоги позивача не є насідком правовідносин, пов`язаних з обігом об`єкту інвестування, не пов`язані зі спором щодо об`єкта інвестування, не пов`язані з нерухомим майном (майновими правами на об`єкт інвестування), зокрема, з правами та обов`язками, що пов`язані із нерухомими майном (майновими правами). Тобто, даний спір не виник із приводу нерухомого майна. Окрім того, випадок повернення грошових коштів у зв`язку з припиненням управління майном не передбачений п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ». Вказував, що судом першої інстанції помилково застосовано  висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11.07.2019 року у справі № 462/7217/18, оскільки у цій справі розглядались інші правовідносини.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 липня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Прокопенко Т.Ю. в інтересах ТОВ «Фінансова компанія «Гарант Капітал» заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що перелік позовів, наведений у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», не є вичерпним. Спір, який вник між сторонами, опосередковано пов`язаний з об`єктом інвестування, який перебуває в процесі будівництва, а права та обов`язки сторін  за договором про участь у Фонді фінансування будівництва № 85919 від 30 травня 2018 року виникли з приводу нерухомого майна, зокрема,  відкріплення об`єкту інвестування (квартири АДРЕСА_1 ), а відтак суд першої інстанції обґрунтовано урахував висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11.07.2019 року у справі № 462/7217/18 щодо застосування правил статті 30 ЦПК України про виключну підсудність. Просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню.
Постановляючи ухвалу про направлення справи за підсудністю, суд першої інстанції  виходив із того, що спір опосередковано пов`язаний із об`єктом інвестування і права та обов`язки сторін за договором виникли з приводу нерухомого майна, а тому вказана справа підлягає передачі на розгляд до Дарницького районного суду м. Києва. При цьому, суд враховував висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11 липня 2019 року  у справі № 462/7217/18, про те, що виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), а також практики Європейського суду з прав людини, які, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Як роз`яснив Європейський суд з прав людини у справах «Верітас проти України» та «Сокуренко та Стригун проти України», суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції у разі перевищення ним своїх повноважень, визначених процесуальним законодавством. Зокрема, повноваження суду на розгляд конкретної справи, заяви або скарги визначається правилами підвідомчості та підсудності.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Під підсудністю у цивільному процесуальному праві розуміють інститут (тобто сукупність правових норм), який регулює віднесення справ, які підлягають розгляду судами цивільної юрисдикції, до відання конкретного суду судової системи України для розгляду по першій інстанції. Тобто, визначити підсудність цивільної справи означає встановити компетентний, належний суд у цій справі.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.
Згідно вимог ч. 1 ст. 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Як убачається із матеріалів позову, предметом спору між сторонами є стягнення з відповідача на його користь 866 768,18 грн внаслідок відкріплення від нього об`єкта інвестування за договором про участь у фонді фінансування будівництва у об`єкт інвестування: квартиру  АДРЕСА_1 . 
Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів убачається, що об`єкти інвестування відкріплені та реалізовані третім особам. Спір між учасниками справи щодо власне відкріплення об`єкта інвестування (квартири)  відсутній.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 визначено, які спори стосуються нерухомого майна, зокрема позови про право власності на таке майно; право володіння і користування ним (ст. 358 ЦК України); поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, та виділ частки із цього майна (ст.ст. 364, 367 ЦК України); поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, та виділ частки із цього майна (ст.ст. 370, 372 ЦК України); право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди, тощо; визнання правочину з нерухомістю недійсним; звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Забезпечуючи єдність у застосуванні процесуального законодавства, суди цивільної юрисдикції стало застосовували це положення таким чином, що у цьому випадку виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Враховуючи положення ст. 181 ЦК  України, зазначали, що такими є, наприклад, позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст. 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини (така позиція викладена, наприклад, у пункті 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», а також в подальшому Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постанові від 25 лютого 2018 року у справі № 201/12876/17 та від 11 липня 2019 року у справі № 426/7217/18).
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у ч. 1 ст. 30 ЦПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.
Даний спір не підпадає під визначені категорії спорів, оскільки наслідки його вирішення жодним чином (ні прямо, ні опосередковано) не стосуються статусу та/або визначення юридичної долі, користування, утримання тощо нерухомого майна (квартири), а відтак висновки суду першої інстанції про направлення справи за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва є помилковими.
Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи викладене, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження  розгляду до суду першої інстанції.
 
Керуючись ст. 268, 369, 374, 379, 383, 384, 389 ЦПК України, суд
                                                      
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий                                                                            Т.О. Невідома

Судді                                                                                       А.А. Пікуль

                                                                                                 І.В. Іванова