Ухвала
Іменем України 
 
17 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 454/3511/13-к
провадження № 61-14468ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 24 березня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 липня 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Сокальського районного суду Львівської області про відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Сокальського районного суду Львівської області про відшкодування моральної шкоди.
 
Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 24 березня 2021 року у відкритті провадження відмовлено.
 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 24 березня 2021 року.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 27 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 24 березня 2021 року залишено без змін.
 
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 24 березня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 липня 2021 року, у якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і відправити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
 
Дослідивши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням наступного.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
 
Підставою касаційного оскарження ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 24 березня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 27 липня 2021 року заявник зазначає порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, вказуючи, що його було позбавлено права на судовий захист у порядку цивільного судочинства. 
 
Згідно із положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.
 
Постановляючи ухвалу, Червоноградський міський суд Львівської області виходив із того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і відмовив у відкритті провадження у справі.
 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у відкритті провадження у справі з огляду на те, що судом першої інстанції не порушено норм процесуального права.
 
Апеляційний суд зазначив, що розгляд судом позовних вимог незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій та судових рішень судді (суду), пов`язаних з розглядом справи, нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.
 
Приймаючи постанову, Львівський апеляційний суд урахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження 
№ 14-399цс18), від 08 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц (провадження №14-90цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження №14-191цс19).
 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся з позовом до Сокальського районного суду Львівської області про відшкодування моральної шкоди.
 
У позові ОСОБА_1 зазначав, що шкоду йому завдано порушенням норм матеріального та процесуального права суддею Сокальського районного суду Львівської області при постановленні ухвали від 04 грудня 2013 року у справі № 454/3511/13-к, яку було скасовано постановою Верховного Суду від 27 лютого 2018 року. 
 
Таким чином, зміст позовних вимог позивача і підстави заявленого позову зводяться виключно до процесуальних дій судді при здійсненні правосуддя.
 
Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Вказаним вимогам закону оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.
 
Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (стаття 124 Конституції України).
 
Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
 
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
На правовідносини у даній справі не поширюється юрисдикція судів з розгляду заявлених позивачем вимог, оскільки суд як орган, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою стороною, яка бере участь у цивільній справі.
 
Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.
 
У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.
 
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, зробив обґрунтований висновок про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, оскільки така позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Висновок судів попередніх інстанції відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/2652/17, а також висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 10 січня 2018 року у справі № 454/1642/16-ц. 
 
Вказаним спростовуються доводи касаційної скарги про те, що заявника позбавлено права на судовий захист у порядку цивільного судочинства.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
 
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 24 березня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 липня 2021 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
 
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Оскільки оскаржувана ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, постановленими із додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 суд відмовляє.
 
Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України встановлено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів (частина п`ята статті 394 ЦПК України).
 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується суд касаційної інстанції. 
 
Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів, що заборонено частиною першою статті 400 ЦПК України, та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Керуючись частинами четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 24 березня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 липня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 до Сокальського районного суду Львівської області про відшкодування моральної шкоди відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             Ю. В. Черняк

          І. А. Воробйова

          Р. А. Лідовець