УХВАЛА

28 вересня 2021 року 
м. Київ
справа №240/11419/19
адміністративне провадження №К/9901/15097/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді-доповідача: Мартинюк Н.М.,
суддів: Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М., 

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №240/11419/19
за позовом ОСОБА_1 
до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Державна судова адміністрація України, 
про визнання незаконною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2020 року (головуючий суддя Залімський І.Г., судді: Мацький Є.М., Сушко О.О.).

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області (далі - «ТУ ДСА України в Житомирській області»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Державна судова адміністрація України, в якому просив:
- визнати незаконною бездіяльність ТУ ДСА України в Житомирській області щодо невиплати судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області ОСОБА_1 до суддівської винагороди щомісячної доплати за вислугу років, починаючи з 1 січня 2015 року до 1 січня 2018 року;
- зобов`язати ТУ ДСА України в Житомирській області нарахувати і виплатити судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області ОСОБА_1 щомісячну доплату за вислугу років до суддівської винагороди, починаючи з 1 січня 2015 року до 1 січня 2018 року з урахуванням індексації.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що згідно з наказом Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області №1/к від 3 січня 2012 року йому встановлено надбавку за вислугу років в розмірі 30%, а згідно з наказом Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області №193 від 31 жовтня 2016 року в розмірі 40%. 
Проте, після припинення повноважень судді, у зв`язку із закінченням 5-річного строку здійснення правосуддя, у період з 1 січня 2015 року до 1 січня 2018 року до його суддівської винагороди не включалася надбавка за вислугу років. 
На звернення до ТУ ДСА України в Житомирській області щодо нарахування і виплати вказаної доплати, позивач отримав відмову, мотивовану наявністю обмежень щодо нарахування такої виплати з 1 січня 2015 року, передбаченої пунктом 10 розділу III Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» №76-VII від 28 грудня 2014 року, а з 1 квітня 2015 року на підставі частини десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VIII).
Позивач не погоджуючись із отриманою відмовою у нарахуванні та виплаті надбавки до посадового окладу за вислугу років у період з 1 січня 2015 року до 1 січня 2018 року і вважаючи, що ТУ ДСА в Житомирській області, застосувавши під час виплати надбавки за вислугу років положення Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» №76-VII і Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VIII, порушило вимоги статті 58 Конституції України, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року  адміністративний позов задоволено:
- визнано протиправною бездіяльність ТУ ДСА України в Житомирській області щодо невиплати судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області ОСОБА_1 до суддівської винагороди щомісячної доплати за вислугу років, починаючи з 1 січня 2015 року до 1 січня 2018 року;
- зобов`язано ТУ ДСА України в Житомирській області нарахувати і виплатити судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області ОСОБА_1 щомісячну доплату за вислугу років до суддівської винагороди, починаючи з 1 січня 2015 року до 1 січня 2018 року з урахуванням індексації.
Задовольняючи позов повністю, окружний суд виходив з того, що на момент припинення повноважень судді ОСОБА_1 (станом на 23 грудня 2014 року) діяла норма, якою не було передбачено обмежень у виплаті доплати до посадового окладу за вислугу років суддям, у яких закінчилися повноваження. Зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може були звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.
Зазначав, що положення Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» №76-VII від 28 грудня 2014 року, Закону України «Про судоустрій та статус суддів», в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VIII щодо умов виплати і набуття права на отримання щомісячної доплати за вислугу років у взаємозв`язку із статтею 58 Конституції України, можуть бути застосовані лише до тих відносин, що виникли після набуття ним чинності.
До того ж, суд першої інстанції покликався на рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 в справі №17/2018(4062/15), яким положення частини десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону №192, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів. 
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2020 року рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.
Апеляційний суд не погодився із висновками суду першої інстанції з огляду на те, що спірні правовідносини стосуються періоду з 1 січня 2015 року до 1 січня 2018 року. 
Зауважував, що питання виплати суддівської винагороди у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII з моменту набрання чинності цим Законом (30 вересня 2016 року) і до 1 січня 2018 року включно регулювалось положеннями статті 135, частина десята якої передбачає, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
До того ж, апеляційний суд наголосив, що положення законодавства, визнані неконституційними на підставі рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 в справі №17/2018(4062/15), втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України такого рішення, тобто в цьому випадку з 4 грудня 2018 року.
Отже, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність у позивача права на доплату за вислугу років у спірний період з огляду на указане правове регулювання правовідносин.
Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просив скасувати постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2020 року, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року залишити в силі.
Підставою звернення з касаційною скаргою позивач зазначив пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»).
Обґрунтовуючи посилання у касаційній скарзі на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначив, що під час розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції не було враховано правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 10 вересня 2019 року в справі №812/435/16, від 30 вересня 2019 року в справі №805/152/16-а, а також зауважив у відповіді на відзив про необхідність врахування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 9 грудня 2020 року в справі №200/13595/19-а.  
Ухвалою Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі.
Зі змісту ухвали від 13 жовтня 2020 року вбачається, що касаційне провадження відкрито з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.  
Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити постанову апеляційного суду без змін. Відзив обґрунтований правильністю вирішення спору судом апеляційної інстанції з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Третя особа до суду відзиву не надала, копію ухвали Суду про відкриття касаційного провадження отримала 21 жовтня 2020 року.
Перевіривши матеріали справи і доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов таких висновків.
За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Верховний Суд зауважує, що касаційне провадження у справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.  
Частиною п`ятою статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Водночас Верховний Суд наголошує, що системний аналіз норм адміністративного процесуального законодавства свідчить, що під час вирішення справ суди враховують не будь-які висновки Верховного Суду, а ті, які висловлені Судом у подібних правовідносинах.
На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного суду від 10 вересня 2019 року в справі №812/435/16, від 30 вересня 2019 року в справі №805/152/16-а, а також зауважив у відповіді на відзив про необхідність врахування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 9 грудня 2020 року в справі №200/13595/19-а.    
Варто зауважити, що у справі №812/435/16 спірним було питання обмеження прав позивача в отриманні, з дня набрання чинності Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VІІІ, доплати за вислугу років в розмірі 15% посадового окладу, яку вона отримувала до набрання чинності вказаним Законом.
У справі №812/435/16 справі позивач подала позов до ТУ ДСА в Луганській області, в якому просила суд:
- визнати незаконною бездіяльності ТУ ДСА в Луганській області щодо ненарахування і невиплати судді Марківського районного суду Луганської області щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15%, з урахуванням індексації за березень-квітень 2016 року;
- зобов`язати ТУ ДСА в Луганській області нарахувати і виплатити судді Марківського районного суду Луганської області щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15%, з урахуванням індексації, за березень-квітень 2016 року.
Відповідно до фактичних обставин справи №812/435/16, позивача було призначено на посаду судді Указом Президента України від 7 листопада 2013 року №620/2013. Позивачу за березень-квітень 2016 року не було нараховано і виплачено доплату за вислугу років з розрахунку 15% посадового окладу як судді, яка має стаж на посаді менше 5 років. Тобто, позивач у цій справі не був суддею, строк повноваження якої припинився у зв`язку із закінченням 5-річного терміну, на який вона була обрана.
Верховний Суд в справі №812/435/16 дійшов висновку, що судді, стаж роботи яких на посаді судді, на момент набрання чинності Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VІІІ складав менше 3 років, але які отримували щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15%, із набуттям чинності вказаного Закону, право на отримання такої щомісячної доплати не втратили, а тому мають право її отримувати до набуття ними стажу роботи на посаді судді у 3 роки.
У справі №805/152/16-а спірним було аналогічне питання, а саме: можливість обмеження права позивача на отримання з дня набрання чинності Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VІІІ, доплати за вислугу років у розмірі 15% посадового окладу, яку вона отримувала до набрання чинності вказаним Законом.
Відповідно до фактичних обставин справи №805/152/16-а позивача було призначено на посаду судді Указом Президента України від 18 жовтня 2013 року №570/2013. Наказом ТУ ДСА в Запорізькій області від 5 березня 2015 року №28-ос позивачу встановлено з цієї дати посадовий оклад і щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15% посадового окладу за стаж роботи до 5 років.
Верховний Суд у справі №805/152/16-а дійшов аналогічного висновку, що і у справі №812/435/16, а саме: стаж роботи яких на посаді судді, на момент набрання чинності Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VІІІ складав менше 3 років, але які отримували щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15%, із набуттям чинності вказаного Закону, право на отримання такої щомісячної доплати не втратили, а тому мають право її отримувати до набуття ними стажу роботи на посаді судді у 3 роки.
Тобто, у справі №805/152/16-а, як і в справі №812/435/16, позивачем була суддя, яка мала стаж на посаді до 5 років, і на момент виникнення спірних правовідносин не була суддею, строк повноваження якої припинився у зв`язку із закінченням 5-річного терміну, на який вона була обрана.
У відповіді на відзив позивач зазначає, що при розгляді цієї справи необхідно також врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 9 грудня 2020 року в справі №200/13595/19-а.
Як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 9 грудня 2020 року в справі №200/13595/19-а,  Суд дійшов висновку про те, що судді, стаж роботи яких на посаді судді на момент набрання чинності Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд»  №192-VІІІ складав менше 3 років, але які отримували щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15%, із набуттям чинності вказаного Закону право на отримання такої щомісячної доплати не втратили, а тому мають право її отримувати до набуття ними стажу роботи на посаді судді у 3 роки.
Тобто, усі правові позиції Верховного Суду, в тому числі Великої Палати Верховного Суду, на які покликається позивач, стосувались питання наявності або відсутності права судді, стаж роботи на посаді якого складав менше 3 років, отримувати надбавку за вислугу років у розмірі 15%, яку отримував судді на момент набрання чинності Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд»  №192-VІІІ.
В межах розгляду цієї справи судами було встановлено, що Указом Президента №1091/2009 від 22 грудня 2009 року ОСОБА_1 призначено у межах 5-річного строку на посаду судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області.
Відповідно до наказу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області №3/к від 19 січня 2010 року позивача визнано таким, що приступив до виконання обов`язків судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області.
У подальшому позивачу встановлено у відсотковому співвідношенні до посадового окладу надбавку за вислугу років, з урахуванням надбавки за кваліфікаційний клас судді, зокрема:
- у розмірі 15% за стаж роботи на державній службі 8 років 2 місяці 20 днів (наказ Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області №3/к від 19 січня 2010 року);
- у розмірі 30% за стаж роботи на державній службі 10 років 2 місяці 03 дні (наказ Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області №1/к від 3 січня 2012 року);
- у розмірі 40% за стаж роботи на державній службі 15 років 1 день (наказ Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області №193/к від 31 жовтня 2016 року).
23 грудня 2014 року в позивача припинені повноваження судді.
Указом Президента України №441/2017 від 29 грудня 2017 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді цього ж суду безстроково.
У період з 1 січня 2015 року до 1 січня 2018 року ОСОБА_1 не нараховувалася і не виплачувалася доплата до посадового окладу за вислугу років, у зв`язку із чим позивач звернувся за роз`ясненням до ТУ ДСА України в Житомирській області.
На звернення позивача щодо невиплати доплати до посадового окладу за вислугу років від 7 жовтня 2019 року, ТУ ДСА України в Житомирській області листом №1809/19-Вих від 22 жовтня 2019 року повідомило про факт обмеження доплати до посадового окладу за вислугу років на підставі пункту 10 розділу III Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» №76-VII від 28 грудня 2014 року, який набрав чинності з 1 січня 2015 року, а з 1 квітня 2015 року на підставі частини десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VIII).
Тобто, спірним у цій справі є питання наявності або відсутності права судді, 5-річний строк повноважень якого на час виникнення спірних правовідносин закінчився, на отримання доплати за вислугу років у розмірі 30% і 40% відповідно, у зв`язку з прийняттям змін до законодавства, які регулювали ці правовідносини.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі №910/24257/16).
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови від 16 травня 2018 року у справі №910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі №910/719/19).
Згідно фактичних обставин справ, на правові висновки у яких покликається ОСОБА_1 , убачається, що позивачами було оскаржено до суду бездіяльність ТУ ДСА України у відповідній області щодо ненарахування і невиплати суддям, строк повноважень яких на здійснення правосуддя на час виникнення спірних правовідносин не закінчився, надбавки у розмірі 15%, яку вони отримували до набрання чинності Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».
Варто зауважити, що змін зазнала частина п`ята статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону до набрання чинності Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України»), яка передбачала право на отримання щомісячної доплати за вислугу років  у розмірі 15% за наявності стажу роботи до 5 років. І саме такі зміни у визначенні права на отримання відповідної доплати стали підставами для подання позовів у справах, на які покликається позивач.
В цій же справі спірним було питання наявності або відсутності у позивача права на отримання доплати за вислугу років у період закінчення 5-річного строку повноважень позивача на здійснення правосуддя в контексті знесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо встановлення відповідного обмеження у праві на таку доплату. Тобто, змін у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» зазначала стаття 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» шляхом доповнення її, зокрема, частиною дев`ятою, яка стосується обмежень суддівської винагороди судді, у зв`язку із закінченням строку його повноважень. 
Тобто, спірні правовідносини між сторонами у цій справі виникли з огляду на невиплату позивачу доплати за вислугу років в розмірі 30% посадового окладу (у період з 1 січня 2015 року до 31 жовтня 2016 року) і в розмірі 40% посадового окладу (у період з 31 жовтня 2016 року до 1 січня 2018 року).
Питання виплати суддівської винагороди з 1 січня 2015 регулювались положеннями статті 129 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» № 2453-VI від 7 липня 2010 року. 
Згідно частини дев`ятої статті 129 цього  Закону (у редакції станом на 1 січня 2015 року) судді з моменту закінчення його повноважень до моменту прийняття рішення про його звільнення (відставку) здійснюється виплата суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць.
28 березня 2015 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року, яким затверджено нову редакцію Закону України «Про судоустрій та статус суддів», згідно якої питання виплати суддівської винагороди врегульовано у статті 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».
Так, згідно із частиною десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»  (у редакції станом на 28 березня 2015 року) суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Вказані положення частини десятої статті 133 цього Закону були чинними до 30 вересня 2016 року, тобто до дати набрання чинності Законом України «Про судоустрій та статус суддів» №1402-VIII від 2 червня 2016 року.
Питання виплати суддівської винагороди у новому Законі України «Про судоустрій та статус суддів» з моменту набрання чинності цим Законом і до 1 січня 2018 року включно регулювалось положеннями статті 135, частина 10 якої передбачає, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Зміни до указаного правового регулювання правовідносин щодо розміру суддівської винагороди відбулись у зв`язку з прийняттям рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 в справі №17/2018(4062/15). Однак, регулювання спірних правовідносин з урахуванням положень вказаного рішення Конституційного суду України відбувається з 4 грудня 2018 року, про що зазначено в самому рішенні.
Як неодноразово зауважував Верховний Суд у своїй практиці, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.
Отже, ця справа відрізняється від справ №812/435/16, №805/152/16-а, №200/13595/19-а, на правові висновки у яких покликається позивач, змістом позовних вимог, правовими підставами позовів, правовим регулюванням спірних правовідносин, а також фактичними обставинами справи.
За таких обставин, Верховний Суд констатує, що у справі, яка переглядається, і у справах №812/435/16, №805/152/16-а, №200/13595/19-а подібним убачаються виключно суб`єктний склад правовідносин, однак відмінними є предмет позову, зміст позовних вимог, фактичні обставини, правове регулювання спірних правовідносин.
Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
Дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності з урахуванням обставин кожної зазначеної справи, Верховний Суд дійшов висновку, про помилковість означених доводів касаційної скарги, оскільки висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.
З огляду на наведене, колегія суддів Верховного Суду констатує, що спірні правовідносини у справі №240/11419/19 та у справах №812/435/16, №805/152/16-а, №200/13595/19-а не є подібними, а відтак правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах по справам №812/435/16, №805/152/16-а, №200/13595/19-а, не є релевантними до спірних правовідносин в цій справі та, відповідно, не повинні були застосовуватися судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
З урахуванням цього, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
В силу вимог пункту 5 частини першої статті 339 КАС України вказані обставини є підставою для закриття касаційного провадження судом касаційної інстанції.  
Відповідно до частини другої статті 339 КАС України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
Керуючись статтями 339, 345, 355, 359 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження № К/9901/15097/20 у справі № 240/11419/19 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2020 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

……………………………

……………………………

…………………………….
Н.М. Мартинюк
А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду