Постанова
Іменем України
 
08 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 464/3782/17
провадження № 61-8296св20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач	-	ОСОБА_1 ,	
відповідачі:       треті особи:  	   	ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Львівське комунальне підприємство «Хуторівка», Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради,	
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2018 року в складі судді Рудакова І. П. та постанову Львівської апеляційного суду від              30 квітня 2020 року в складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У березні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про зобов`язання вчинити дії.
Позовна заява мотивованатим, що він проживає та зареєстрований у квартирі   АДРЕСА_1 . Ця квартира належить йому на праві приватної власності. За останні роки відповідачі без відповідних дозволів та погоджень, встановили між 2 та 3, 4 і 5, 6 і 7 поверхами будинку, де він мешкав, перегородки з дверима, облаштувавши кладові. Побудувавши зазначені перегородки відповідачі закрили вікна, які були на сходових клітках, чим обмежили освітлюваність сходових кліток та обмежили доступ до сміттєпроводів розташованих там. Сходові марші це єдиний евакуаційний шлях для жителів 36 квартир які розташовані в під`їзді будинку. Державною службою України з надзвичайних ситуацій було винесено припис № 168 про усунення зазначених порушень вимог законодавства у сферах пожежної, техногенної безпеки, цивільного захисту, та вказано про необхідність демонтажу зазначених перегородок з дверима (кладових). Відповідачі добровільно порушення не усувають. У зв`язку з чим просить усунути перешкоди в користуванні нежилим приміщенням загального користування шляхом: зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 демонтувати за свій рахунок перегородку з дверима у першому під`їзді між 2 та 3 поверхами будинку АДРЕСА_2 та привести сходову клітку до первісного стану; зобов`язати ОСОБА_5 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 демонтувати за свій рахунок перегородку з дверима у першому під`їзді між 4 та 5 поверхами будинку  АДРЕСА_2 та привести сходову клітку до первісного стану; зобов`язати ОСОБА_8 та ОСОБА_9 демонтувати за свій рахунок перегородку з дверима у першому під`їзді між 6 та 7 поверхами будинку АДРЕСА_2 та привести сходову клітку до первісного стану.
Короткий зміст судових рішень 
Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2018 року, яке залишено без змін постановою Львівської апеляційного суду від 30 квітня                     2020 року, позов задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 демонтувати за свій рахунок перегородку з дверима у першому під`їзді між 2 та З поверхами будинку АДРЕСА_2 та привести сходову клітку до первісного стану.
Зобов`язано ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 демонтувати за свій рахунок перегородку з дверима у першому під`їзді між 4 та 5 поверхами будинку АДРЕСА_2 та привести сходову клітку до первісного стану.
Зобов`язано ОСОБА_8 та ОСОБА_9 демонтувати за свій рахунок перегородку з дверима у першому під`їзді між 6 та 7 поверхами будинку АДРЕСА_2 та привести сходову клітку до первісного стану.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення судів мотивовані тим, що відповідачі всупереч вимог законодавства України, без отримання дозволу органів місцевого самоврядування та експлуатуючої будинок організації, незаконно встановили перегородкиз дверимав нежилихприміщеннях загального користування, чим створили позивачу перешкоди в користуванні належним майном та порушили вимоги пожежної безпеки. За вказаних обставин та вимог матеріального закону суди дійшли висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність усунути перешкоди в користуванні нежилими приміщенням загального користування у першому під`їзді між 2 та 3, 4 та 5, 6 та 7 поверхами будинку АДРЕСА_2 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 демонтувати за свій рахунок відповідні перегородки з дверима у першому під`їзді між відповідними поверхами зазначеного будинку та привести сходову клітку до первісного стану.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
20 травня 2020 року, засобами поштового зв`язку, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 надіслали до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2018 року та постанову Львівської апеляційного суду від 30 квітня 2020 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили скасувати ці судові рішення в частині позовних вимог до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 17 червня 2020 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2018 року та постанову Львівської апеляційного суду від 30 квітня 2020 року.
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року зупинено виконання заочного рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2018 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтована тим, що позивач не довів належними доказами, що вони являються належними відповідачами. Суди встановили обставини справи, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів, а саме довідки Львівського комунального підприємства № 1852 від 15 червня 2016 року (про склад сім`ї та прописку мешканців спірної квартири) та акту від 21 липня 2016 року №150, оскільки копії зазначених документів належним чином не завірені. Апеляційним судом безпідставно на задоволено заяву відповідачів про застосування позовної давності у справі, чим порушено правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 200/11343/14-ц, оскільки відповідачі, які не були повідомлені про розгляд справи в суді першої інстанції, мають право подати заяву про застосування позовної давності при апеляційному перегляді судового рішення і таку заяву апеляційний суд має розглянути по суті. Підставою касаційного оскарження зазначено пункт 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Позиції інших учасників 
У встановлений ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року строк відзив на касаційну скаргу ОСОБА_8 та ОСОБА_9  від іншого учасника справи до суду не надходив.
Фактичні обставини, встановлені судами 
ОСОБА_1 проживає та зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 31 травня 2005 року
Власником будинку АДРЕСА_2 є Львівська міська рада.
У довідці від 11 травня 2016 року № 1480 Львівського комунального підприємства «Хуторівка» зазначено, що у квартирі АДРЕСА_3 мають зареєстроване місце проживання: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , без дозволів та погоджень влаштували перегородку з дверима у першому під`їзді між 2 та 3 поверхами будинку АДРЕСА_2 .
Згідно довідки від 11 травня 2016 року № 1483 Львівського комунального підприємства «Хуторівка» у квартирі АДРЕСА_4 мають зареєстроване місце проживання: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .
ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , без дозволів та погоджень влаштували перегородку з дверима у першому під`їзді між 4 та 5 поверхами будинку АДРЕСА_2 .
У довідці від 15 червня 2016 року № 1852 Львівського комунального підприємства «Хуторівка» вказано, що у квартирі АДРЕСА_5 мають зареєстроване місце проживання: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_12 .
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , без дозволів та погоджень влаштували перегородку з дверима у першому під`їзді між 6 та 7 поверхами будинку АДРЕСА_2 .
21 вересня 2015 року працівниками Державної служби України з надзвичайних ситуацій були оглянуті зазначені кладові між 4 та 5, 6 та 7 поверхами (кладова між 2 та 3 поверхами ще не була збудована) та винесли припис № 168 про усунення порушень вимог законодавства у сферах пожежної, техногенної безпеки, цивільного захисту, яким вказали про необхідність демонтажу зазначених перегородок з дверима (кладових). У приписі зазначено, що таке переобладнання сходових кліток забороняється пунктом 2.37. Правил пожежної безпеки в Україні, затверджених наказом МВС України  від 30 грудня 2014 року № 1714.
Відповідно до акту від 21 липня 2016 року № 150, складеного працівниками Львівського комунального підприємства «Хуторівка» та за участю мешканців квартир АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 та АДРЕСА_5 , встановлено, що: кладова між 2 та 3 поверхами належить мешканцям квартири АДРЕСА_6 , кладова між 4 та 5 поверхами належить мешканцям квартири АДРЕСА_7 , кладова між 6 та 7 поверхами належить мешканцям квартири АДРЕСА_5 .
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
У частині третій статті 3 ЦПК України зазначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;        2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як вбачається із касаційної скарги, рішення судів попередніх інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2018 року та постанова Львівської апеляційного суду від 30 квітня 2020 року оскаржується відповідачами ОСОБА_8 та ОСОБА_9 виключно в частині вирішення позовних вимоги до них.
Верховний суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
У рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року в справі             № 4-рп/2004 зазначено, що  допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.
Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).
Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 369 ЦК України).
У статті 376 ЦК України зазначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій  воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. 
Відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 07 червня 2017 року         № 406 «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію» до таких робіт відносяться лише роботи з заміни існуючих заповнень віконних, балконних та дверних блоків. Всі інші роботи з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, виконання яких передбачає втручання в огороджувальні та несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, - потребує дозволу на виконання будівельних робіт.
Судами першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано встановлено, що відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 всупереч вимог законодавства України, без отримання дозволу органів місцевого самоврядування та експлуатуючої будинок організації, а також і згоди інших мешканців квартир відповідного будинку, встановили перегородку з дверима між 6 та 7 поверхами у першому під`їзді будинку АДРЕСА_2 , тобто в нежилому приміщенні загального користування, чим створили позивачу перешкоди в користуванні належним майном та порушили вимоги пожежної безпеки.
Відповідачами не доведено при розгляді справ наявність у них відповідних дозвільних документів, згоди власників інших (сусідніх) квартир цього будинку на установлення перегородки з дверима між 6 та 7 поверхами у першому під`їзді будинку АДРЕСА_2 . 
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від        16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Ураховуючи вищезазначене, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши належним чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшли правильного висновку про задоволення позову в частині вмиог до відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення ЄСПЛ у справі у справі «Пономарьов проти України»).
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо необґрунтованої відмови апеляційного суду в задоволенні заяви про застосування позовної давності, оскільки право на подання такої заяви наявне у відповідача у випадку неповідомлення його про розгляд справи в суді першої інстанції. Однак, відповідачі, будучи повідомленими належним чином про розгляд справи районним судом (а. с. 90), не скористалися таким правом, у тому позбавленні на вчинення такої процесуальної дії при апеляційному перегляді рішення місцевого суду. Даний висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 17 квітня 2018 року в справі        № 200/11343/14-ц.
Також є безпідставними доводи касаційної скарги щодо незалучення до участі в справі в частині позовних вимог до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 всіх належних відповідачів, оскільки на час виникнення спірних правовідносин (в тому числі і на час подання позову до суду) лише ці повнолітні особи були зареєстровані ти проживали у квартирі АДРЕСА_8 , якими незаконно установлена спірна кладова з дверима між 6 та 7 поверхами в будинку АДРЕСА_2 . 
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи щодо неналежності наданих позивачем доказів, оскільки ним не доведено ці обставини. Зокрема, враховуючи вимоги статті 95 ЦПК України, під час розгляду справи він не заявляв клопотання про огляд (дослідження) судом оригіналів відповідних документів.
Наведені в обґрунтування касаційної скарги інші аргументи не можуть бути підставами для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не свідчать про незаконність відповідних рішень, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року).
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа Проніна проти України, № 63566/00 § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Судами попередніх інстанцій повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судовірішення - без змін.
У частині третій статті 436 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Оскільки виконання заочного рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2018 року зупинено ухвалою Верховного Суду від 17 лютого2021 року, то у зв`язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2018 року та постанову Львівської апеляційного суду від 30 квітня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про зобов`язання вчинити дії залишити без змін.
Поновити виконання заочного рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2018 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:	В. М. Ігнатенко     С. О. Карпенко     В. А. Стрільчук