Постанова
Іменем України

08 липня 2021 року
 
м. Київ

справа № 761/32685/19
 
провадження № 61-4622св21
 
Верховний  Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С.,
 
учасники справи: 
 
позивач - ОСОБА_1 ,
 
відповідач - Міністерство оборони України,
 
треті особи: Державний секретар Міністерства оборони України Дублян Олександр Володимирович, Установа «28 Управління начальника робіт»,
 
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року в складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., у справі за позовом  ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, треті особи: Державний секретар Міністерства оборони України Дублян Олександр Володимирович, Установа «28 Управління начальника робіт», про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства оборони України (далі - МО України) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що наказом Державного секретаря МО України від 02 серпня 2019 року № 43-ДП його звільнено з посади начальника Установи «28 Управління начальника робіт» на підставі пункту 8 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та розірвано контракт від 07 листопада              2018 року на підставі пунктів «а», «б», «в», «г», «ґ» пункту 23 контракту. Вказаний наказ видано на підставі подання начальника Головного управління майна та ресурсів від 17 липня 2019 року. З наказом  про звільнення його було ознайомлена 07 серпня 2019 року, проте у наданні для ознайомлення подання начальника Головного управління майна та ресурсів від 17 липня 2019 року йому було відмовлено. Своє звільнення вважає незаконним та протиправним з тих підстав, що на період звільнення він перебував у щорічній основній та додатковій відпустках у період з 23 червня 2019 року по 10 серпня 2019 року, а також підстави для розірвання контракту є надуманими відповідачем, оскільки за весь період виконання ним обов`язків начальника на нього накладено лише одне дисциплінарне стягнення на підставі акта розслідування від 04 березня 2019 року. Оскаржуваний наказ не містить чітко сформульованого одноразового грубого порушення ним трудових обов`язків, в наказі не зазначено конкретне порушення фінансового та бюджетного законодавства. Також відсутні докази наявності підстав, передбачених підпунктами «а», «б», «в», «г», «ґ» пункту 23 контракту, а тому дострокове розірвання контракту та його звільнення із займаної посади є незаконним. Такими діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 10 000, 00 грн, оскільки внаслідок незаконного звільнення з роботи, не видачі трудової книжки та нервових переживань його психологічний стан різко погіршився. У зв`язку з такими протиправними діями відповідача він перебуває у депресивному стані, постійно роздратований. 
 
Враховуючи наведене, позивач просив визнати протиправним та скасувати наказ МО України від 09 серпня 2019 року № 43-ДП; поновити його на роботі на посаді начальника Установи «28 Управління начальника робіт»; стягнути з МО України на його користь 10 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визначено дату припинення трудових правовідносин між ОСОБА_1 та МО України у перший день після закінчення періоду відпустки ОСОБА_1 , тобто 12 серпня 2019 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем у справі не доведено незаконності видачі наказу від 02 серпня 2019 року №43-ДП, оскільки надані відповідачем докази дають суду підстави для висновку про наявність обставин, викладених у підпунктах «а», «б», «в», «г», «ґ» пункту 23 контракту для розірвання останнього до закінчення терміну дії, з ініціативи органу управління майном - МО України, та як наслідок, - звільнення позивача ОСОБА_1 за невиконання умов трудового контракту на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України. Встановивши, що звільнення позивача було проведено з порушенням норм статті 40 КЗпП України, а саме: в період перебування позивача у відпустці, суд змінив дату звільнення позивача, зазначивши 12 серпня 2019 року датою звільнення позивача з посади. В іншій частині доводи, викладені позивачем, суд визнав необґрунтованими та відмовив у задоволенні позову, в тому числі і в частині поновлення на роботі.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ МО України від 02 серпня 2019 року № 43-ДП. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника Установи «28 управління начальника робіт». Стягнуто з МО України на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не враховано той факт, що наказом МО України від 21 березня 2019 року               ОСОБА_1 вже було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та йому оголошено догану за неналежне виконання своїх трудових обов`язків, в результаті порушення яких для підприємства настали негативні наслідки  (підпункт «б» пункту 23 контракту). Повторне притягнення особи до відповідальності за одне й те саме порушення заборонено чинним законодавством України. Доказів вчинення ОСОБА_1 іншого одноразового грубого порушення, яке за своїм характером та тяжкістю могло служити підставою для його звільнення та розірвання достроково контракту в порядку підпункту «б» пункту 23 контракту, в поданні начальника Головного управління майна та ресурсів О. Бікчантаєва від 17 липня 2019 року не зазначено і суду таких доказів подано не було. Таким чином, правових підстав для звільнення позивача із займаної посади та дострокового розірвання контракту за пунктом «б» пункту 23 контракту у відповідача не було. 
 
Щодо доводів відповідача про порушення позивачем підпунктів  «в», «г», «ґ» пункту 23 контракту, що стало підставою для його звільнення за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, апеляційний суд зазначив, що обставини, викладені в поданні начальника Головного управління майна та ресурсів О. Бікчантаєва від       17 липня 2019 року, який став підставою для винесення оспорюваного наказу про звільнення,  взагалі не конкретизовані, не зазначено, в чому саме полягають порушення, допущені позивачем, а є лише констатування цих положень контракту. З урахуванням цього, відповідачем не доведено порушення позивачем умов контракту, зокрема підпунктів  «в», «г», «ґ» пункту 23 контракту. 
 
З урахуванням встановлених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування за рахунок роботодавця моральної шкоди, розмір якої визначений з урахуванням вимог розумності та справедливості.  
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги.  
 
20 березня 2021 року МО України подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У червні 2021 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи                  № 761/32685/19.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 
400 ЦПК України). 
 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України (необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 212/3566/15-ц (провадження № 61-1829св20) та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні) в частині того, що за своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити цілу систему порушень, за які був звільнений позивач, а лише одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків. 
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Наказом державного секретаря МО України від 07 листопада 2018 року № 55-ДП ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Установи «28 управління начальника робіт»  (том 1, а. с. 14).
 
07 листопада 2018 року між МО України як органом управління майном та ОСОБА_1 як керівником укладено контракт на виконання обов`язків начальника Установи «28 управління начальника робіт» на період з 07 листопада 2018 року по 06 листопада 2021 року, на підставі якого між керівником та органом управління майном виникли трудові правовідносини. За умовами контракту керівник зобов`язався безпосередньо і через адміністрацію Установи «28 управління начальника робіт» здійснювати поточне управління (керівництво) підприємством, забезпечувати його прибуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за підприємством державного майна, а орган управління майном зобов`язався створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці керівника (далі - Контракт) (том 1, а. с. 15-20).
 
За дорученням державного секретаря МО України від 04 лютого 2019 року начальником Головного управління та ресурсів МО України 06 лютого 2019 року видано наказ № 53 «Про призначення та проведення розслідування в Установі «28 управління начальника робіт», за результатами проведення якого встановлено факт неналежного виконання ОСОБА_1 умов контракту та положення про установу «29 управління начальника робіт», а саме: прийняття керівництвом підприємства рішень щодо отримання від ТОВ «Фортабуд» коштів для виплати заробітної плати працівникам підприємства в обмін на частину частки підприємства по договору від 05 січня 2018 року № 37 у вигляді квадратних метрів житлових приміщень на суму 755 000,00 грн, що було здійснено без погодження з органом управління майном та призвело до втрати майнових прав та права власності на квадратні мерти згідно з договором, що є порушенням підпункту «б» пункту 23 розділу 5 контракту.
 
Наказом МО України від 21 березня 2019 року  № 41 -ДС/КП ОСОБА_1 оголошено догану за неналежне виконання своїх трудових обов`язків та ,як    наслідок, -  порушення підпункту «б» пункту 23 розділу 5 контракту. Видаючи вказаний наказ та притягуючи ОСОБА_1 до відповідальності, уповноважена особа органу управління - Державний секретар МО України О. Дублян зазначив, що             ОСОБА_1 як керівник установи допустив неналежне виконання обов`язків, а саме: порушено умови договору № 37, укладеного 05 січня 2016 року Установою «28 управління начальника робіт» з ТОВ «Фортабуд», стосовно будівництва житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 . Грошова компенсація частини частки квадратних метрів, передбачена пунктом 7.3 зазначеного договору, проведена без документального підтвердження, а саме: відсутні передбачені пунктом 7.3 зазначеного договору акт зарахування компенсованих квадратних метрів та їх вартості, експертні висновки ринкової ціни за квадратний метр на момент перерахування коштів та відсутній передбачений пунктами 6.3, 7.5 зазначеного договору акт розподілу площ (приміщення об`єкту будівництва );                 у порушення вимог статей 3, 11 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07 лютого 2013 року № 73, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2013 року за                               № 336/22868, абзацу дев`ятого пункту 2 Контракту з начальником Установи «28 управління начальника робіт» ОСОБА_1 своєчасно не подано фінансову звітність унаслідок відсутності бухгалтерського обліку за 2018 рік ( том 1, а. с. 36).
 
Наказом державного секретаря МО України від 02 серпня 2019 року № 43-ДП ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади начальника Установи «28 управління начальника робіт» на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України та розірвано контракт, укладений з ним 07 листопада 2018 року, на підставі підпунктів «а», «б», «в», «г», «ґ» пункту 23 розділу 5 контракту (том 1, а. с. 84).
 
Підставою для звільнення ОСОБА_1 із займаної посади та, відповідно, розірвання контракту зазначено подання начальника Головного управління майна та ресурсів від 17 липня 2019 року (том 1, а. с. 85-86).
 
Так, укладаючи 07 листопада 2018 року контракт МО України та ОСОБА_1 визначили відповідні умови його дії та зобов`язання сторін за ним.  
 
Зокрема, підпунктом «в» пункту 22 контракту визначено, що контракт припиняється до закінчення терміну дії контракту у випадках, передбачених пунктом 23 цього контракту (з ініціативи органу управління майном).
 
Відповідно до пункту 23 контракту керівник може бути звільнений з посади, а контракт розірвано з ініціативи органу управління майном у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення терміну його дії, зокрема: 
а) у разі систематичного (двох або більше випадків) невиконання керівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього контрактом або додатковими угодами (додатками) до контракту; 
б) у разі одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов?язків, передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали (могли настати) негативні наслідки (понесено збитки, допущено втрату майна або майнових прав, виплачено штрафи і т. п.);
в) у разі недотримання керівником фінансового та бюджетного законодавства; 
г) у разі недосягнення згоди між органом управління майном та керівником стосовно показників фінансового плану або показників ефективності використання державного майна і прибутку підприємства; 
ґ) у разі неподання в установленому порядку в термін, визначений у пункті 6-1 цього контракту, на затвердження або погодження органу управління майном річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства, або порушення порядку здійснення витрат суб?єктами господарювання державного сектора економіки у разі незатвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від      03 жовтня 2012 року № 899.
 
Згідно з пунктом 6-1 контракту керівник забезпечує складання в установленому порядку річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства на кожний наступний рік і подає його органу управління майном, з яким укладено контракт, у строки, встановлені органом управління майном, але не пізніше                     01 червня року, що передує плановому.
 
Відповідно до пункту 7 контракту, керівник зобов`язаний, зокрема, забезпечити своєчасну сплату обов`язкових платежів, зборів, податків до Державного бюджету України, державних цільових фондів та інших відрахувань відповідно до законодавства України та статуту підприємства.
 
Підставою для звільнення позивача з роботи та дострокового розірвання з ним контракту за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України стало подання начальника Головного управління майна та ресурсів О. Бікчантаєва від 17 липня 2019 року, в якому зазначено про порушення ОСОБА_1 підпунктів  «а», «б», «в», «г» «ґ» пункту 23 розділу 5 контракту.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - 
у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги у межах та з підстав касаційного перегляду, вивчивши аргументи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Вирішуючи вказаний спір про поновлення на роботі позивача, звільненого за пунктом 8 статті36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Тобто суди повинні були перевірити наявність чи відсутність відповідних доказів невиконання позивачем кожного із підпунктів «а», «б», «в», «г», «ґ» пункту 23 контракту, на які послався відповідач, звільняючи позивача з роботи, та в результаті чого встановити, чи відбулося звільнення позивача з дотриманням чи з порушенням трудового законодавства. 
 
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. 
 
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Частинами першою та третьої статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації чи уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі достроково, можуть встановлюватися угодою сторін.
 
Враховуючи особливості зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.
 
Надаючи оцінку правовим підставам звільнення позивача на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України та розірвання укладеного з ним контракту апеляційний суд виходив з наступного.
 
Правовою підставою для видачі наказу про звільнення позивача на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України та розірвання укладеного з ним контракту стало подання начальника головного управління майна та ресурсів від 17 липня 2019 року вх. № 7510/дкп, в якому зазначено, що ОСОБА_1 порушені підпункти  «а», «б», «в», «г» «ґ» пункту 23 розділу 5 контракту, що є підставою для розірвання контракту. 
 
В поданні зазначено, що керівником підприємства систематично не виконуються без поважних причин обов`язки, покладені на нього контрактом, що є порушенням підпункту «а» пункту 23 розділу 5 контракту та є підставою для розірвання контракту.
 
Разом з тим,  ні в оспорюваному наказі МО України, ні в поданні начальника Головного управління майна та ресурсів О. Бікчантаєва від 17 липня 2019 року чітко не зазначено, які конкретно порушення трудової дисципліни та/або невиконання яких конкретно посадових обов`язків та/або рішень власника допустив позивач, перебуваючи на займаній посаді керівника названого підприємства, і коли саме. Відповідачем не доведено факту порушення позивачем трудової дисципліни та/або невиконання (систематичного невиконання) покладених на нього посадових обов`язків у спірний період.
 
В поданні зазначено, що відповідно до доручення державного секретаря МО України від 04 лютого 2019 року комісією, визначеною наказом начальника Головного управління майна та ресурсів проведено службове розслідування в Установі «28 управління начальника робіт», за результатами якої встановлено, що               ОСОБА_1 як керівник установи допустив неналежне виконання обов`язків, а саме: ним порушено умови договору № 37, укладеного 05 січня 2016 року Установою з ТОВ «Фортабуд», щодо будівництва житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення щодо отримання від ТОВ «Фортабуд» коштів для виплати заробітної  плати працівникам підприємства в обмін на частину частки підприємства за договором у вигляді квадратних метрів житлових приміщень на суму 755 000,00 грн здійснено без погодження з органом управління майно, що призвело до втрати майнових прав та є порушенням підпункту «б» пункту 23 розділу 5 контракту.
 
За вказане порушення позивача вже було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Статтею 147 КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Повторне притягнення особи до відповідальності за вчинення одного й того ж самого порушення заборонено чинним трудовим законодавством. Доказів вчинення ОСОБА_1 іншого одноразового грубого порушення, яке за своїм характером та тяжкістю могло служити підставою для його звільнення та розірвання достроково контракту в порядку підпункту «б» пункту 23 контракту в поданні від 17 липня 2019 року не зазначено і суду таких доказів не надано.
 
Щодо порушення ОСОБА_1 підпункту «в» пункту 23 контракту в поданні зазначено, що керівником Установи «28 управління начальника робіт» не виконуються зобов`язання, які зазначені в контракті, в частині дотримання вимог законодавства України щодо фінансово-господарської діяльності, правильності введення бухгалтерського обліку і складання звітності, тобто не дотримано фінансового та бюджетного законодавства. 
 
Тобто в поданні не конкретизовані обставини стосовно того, в чому саме полягають порушення, допущені позивачем, а міститься лише констатування положень підпункту «в» пункту 23 контракту. При цьому, посилаючись на порушення позивачем фінансового та бюджетного законодавства, відповідачем не надано належних та допустимих доказів звернення роботодавця до відповідних органів з приводу таких порушень та складання на керівника Установи відповідних документів, зокрема, попередження про неналежне виконання бюджетного законодавства, як це передбачено нормами Бюджетного кодексу України.  Тобто відповідачем не доведено порушення позивачем вказаного підпункту контракту. 
 
Щодо порушення ОСОБА_1 підпункту «г» пункту 23 контракту в поданні зазначено, що між ним як начальником Установи  та органом управління майном не досягнуто згоди стосовно показників фінансового плану на 2019 рік.
 
В поданні знову не конкретизовані обставини стосовно того, в чому саме полягають порушення, допущені позивачем, а міститься лише констатування положень підпункту «г» пункту 23 контракту. Проте незважаючи на це, апеляційним судом з цього приводу встановлено, що відповідачем у відзиві на позовну заяву підтверджено, що 25 жовтня 2018 року (тобто до укладення контракту із позивачем) Головним управлінням майна та ресурсів отримано електронний варіант проекту фінансового плану та того ж дня перевірено в програмному комплексі «Бест Звіт», помилок не встановлено (том 1, а. с. 78). Крім того, на усну вимогу Головного управління майна та ресурсів позивачем, як керівником Установи, було додатково надано 30 січня 2019 року пояснювальну записку до фінансового плану на 2019 рік (розшифровка доходу від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) (том 1, а. с. 90). Тільки 15 квітня 2019 року Головним управлінням майна та ресурсів було направлено письмове звернення до Установи щодо конкретизації дохідної частини фінансового плану на 2019 рік (том 1, а. с. 91-91зв). Пояснювальну записку (додатково) до фінансового плану Установи було надіслано до Головного управління майна та ресурсів 29 травня 2019 року № 197. Крім того, 09 липня           2019 року розпочала роботу ліквідаційна комісія в Установі на підставі наказу Міністерства оборони України від 09 липня 2019 року № 368. При цьому відповідачем у справі до 09 липня 2019 року не був затверджений фінансовий план на 2019 рік Установи «28 управління начальника робіт», не дивлячись на те, що він був поданий позивачем. 
 
Щодо порушення ОСОБА_1 підпункту «ґ» пункту 23 контракту в поданні вказано, що станом на 15 липня 2019 року керівництвом підприємства не надано в установленому порядку в термін, визначений пунктом 61 контракту, на затвердження або погодження органу управління майном річного з поквартальною розбивкою фінансового плану Підприємства на 2020 рік.
Разом з тим, встановлені вище обставини щодо вчинення позивачем конкретних дій для досягнення згоди з органом управління майном стосовно показників фінансового плану на 2019 рік, позбавило позивача виконати обов`язки, визначені пунктом 61 контракту, оскільки саме  відповідачем у справі до 09 липня 2019 року не був затверджений фінансовий план на 2019 рік Установи «28 управління начальника робіт», не дивлячись на те, що він був поданий позивачем. 
 
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Разом з тим, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства.
 
Захист порушеного права у сфері трудових правовідносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
 
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників.
 
Стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.
 
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.
 
Тобто за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті  237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання протиправним та скасування наказу від 02 серпня 2019 року № 43-ДП та поновлення позивача на роботі на посаді начальника Установи «28 управління начальника робіт» у зв`язку з тим, що  відповідачем не доведені підстави звільнення позивача з роботи та дострокове розірвання з ним договору на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України. У діях позивача не встановлено  грубого порушення ним своїх трудових обов`язків, визначених контрактом, які давали б підстави для застосування такого крайнього виду дисциплінарної відповідальності, як звільнення з роботи. Встановивши порушення трудових прав позивача, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн. 
Посилання заявника на необхідність відступлення від правових висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 07 жовтня 2020 року у справі                         № 212/3566/15-ц (провадження № 6-1829св20), а саме в частині того, що за своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити цілу систему порушень, за які був звільнений позивач, а лише одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків, не заслуговує на увагу з огляду на наступне.
 
Відповідно до частин другої, п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 14-475цс18), виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.
 
Верховний Суд в цій справі дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду, оскільки наведені заявниками аргументи для відступлення від зазначених висновків Верховного Суду не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду  апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.
 
Доводи касаційної скарги не можуть бути взяті до уваги Верховним Судом, оскільки вони спрямовані на необхідність переоцінки доказів у справі, що у силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                       № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Таким чином, Верховний Суд як суд права не має повноважень втручатися в оцінку доказів, надану судами першої та апеляційної інстанцій, вдаватися до переоцінки доказів та підміняти собою апеляцію.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи загалом зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на докази, що були предметом дослідження й оцінки судом, та спрямовані на переоцінку доказів у справі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанцій, не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального права або допущено порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України  суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що  касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін з підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Керуючись статтями  400, 401, 409, 416 ЦПК України  Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Міністерства оборони Українизалишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	А. А. Калараш     Є. В. Петров     О. С. Ткачук