ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4911/21 Справа № 192/1560/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Стрельников О. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
                            суддів                - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю., 

       розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на заочне рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

       У серпні 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачкою був укладений кредитний договір №12.04.2019-100002519 про надання останній кредиту в сумі 9000 грн 00 коп, зі сплатою за користування кредитом у розмірі 2520 грн, строком на 14 календарних днів, з кінцевим терміном повернення до 26 квітня 2019 року. У відповідності до умов договору банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі та видав відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором, а відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 16020 грн 00 коп, з яких 9000 грн 00 коп – заборгованість за кредитом, 2520 грн 00 коп – заборгованість за відсотками, 4500 грн 00 коп – штраф.
       Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в сумі 16020 грн 00 коп та судові витрати по справі.
       Заочним рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 , яка мешкає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ТОВ «Споживчий центр», який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 133-А, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 37356833, за кредитним договором №12.04.2019-100002519 від 12 квітня 2019 року заборгованість за кредитом – в розмірі 9000 (дев`ять тисяч) грн 00 (нуль) коп, по відсоткам за користування кредитом – в розмірі 2520 (дві тисячі п`ятсот двадцять) грн 00 (нуль) коп, а всього – 11520 (одинадцять тисяч п`ятсот двадцять) грн 00 (нуль) коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» 1921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн 00 (нуль) коп витрат по сплаті судового збору. В задоволені іншої частини позову ТОВ «Споживчий центр» - відмовлено.
       В апеляційній скарзі ТОВ «Споживчий центр» посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у стягненні штрафу та ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги у вказаній частині задовольнити у повному обсязі. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що договором передбачено право кредитора на штраф з моменту невиконання/неналежного виконання позичальником свого обов`язку та до його повного виконання. А тому апелянт вважає, що суд першої інстанції не дослідив належним чином обставини справи та наявні в матеріалах справи докази.
       Відповідач своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористався.
       Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в оскаржуваній частині, з огляду на таке.
       Судом встановлено, що між позивачем та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №12.04.2019-100002519 від 12 квітня 2019 року про надання останній кредиту в сумі 9000 грн 00 коп терміном на 14 календарних дні, зі сплатою за користування кредитом процентів нарахованих згідно п. 1.4 цього договору в розмірі 2520 грн, зі строком повернення кредиту до 26 квітня 2019 року.
       Відповідно до умов договору, позивач передав відповідачці грошові кошти у сумі 9000 грн 00 коп згідно видаткового касового ордеру від 12 квітня 2019 року.
       Відповідно до наведеного позивачем розрахунку заборгованості, встановлено, що у відповідачки виникла заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 16020 грн 00 коп, з яких 9000 грн 00 коп – заборгованість за кредитом, 2520 грн 00 коп – заборгованість за відсотками, 4500 грн 00 коп – штраф. 
       Задовольняючи позов в частині стягнення заборгованості за кредитом та за відсотками, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості та доведеності позовних вимог в цій частині.
       Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення штрафу, суд першої інстанції посилався на те, що нарахування штрафних санкцій після закінчення строку кредитування є помилковим, враховуючи положення ст. 1050 ЦК України.
       Колегія суддів переглядає оскаржуване рішення суду лише в частині відмови у стягненні штрафу, оскільки в іншій частині рішення суду апелянтом не оскаржується.
       Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
       Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
       Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, а також сплата неустойки. 
       Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
       Однією із різновидностей зобов`язання є кредитний договір, який укладається між сторонами відповідно до вимог ст.ст. 1046-1050, 1054-10561 ЦК України та відповідно до ст. 629 цього Кодексу є обов`язковим до виконання сторонами. 
       За змістом ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       Відповідно ч. 2 ст. 625 ЦПК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Згідно ч. 1 ст. 1054 та ч. 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, при цьому кредитний договір укладається в письмовій формі.
       Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
       Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18 та від 04 липня 2018 року у справі №14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі №14-318цс18.
       Як було встановлено судом, кінцевий термін повернення кредиту — 26 квітня 2019 року.
       Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у позивача відсутні були правові підстави нараховувати неустойку (штраф) після закінчення строку його дії, тобто з 26 квітня 2019 року та до пред`явлення позову до суду. 
       Також, вірним є роз`яснення суду першої інстанції про те, що після закінчення строку кредитування позивач має право на відповідальність за ст. 625 ЦК України.
       Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст судового рішення в оскаржуваній частині не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
       Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам закону.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» - залишити без задоволення.
Заочне рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2021 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                                В.С.Городнича

Судді:                                                                        О.В. Лаченкова

                                                                               М.Ю.Петешенкова