ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
 
іменем України

29 липня 2021 року
м. Харків

справа № 613/114/20
провадження № 22-ц/818/1530/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Огар І.В.,

учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – Богодухівська міська рада Харківської області,
представник – Ястребова Євгенія Богданівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – представника ОСОБА_1 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 09 листопада 2020 року в складі судді Шалімова Д.В.,

у с т а н о в и в:

В січні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з уточненим в подальшому позовом до Богодухівської міської ради Харківської області та просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що починаючи з 2004 року вона відкрито, добросовісно та безперервно володіє та користується квартирою  АДРЕСА_1 . За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про зареєстроване право власності будь - якої особи на спірну квартиру. Згідно з даними Комунального підприємства «Богодухівське бюро технічної інвентаризації» станом на 31 грудня 2012 року власником вищезазначеної квартири є ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інформації про відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_4 та наявність або відсутність спадкоємців його майна немає. Зазначає, що до неї у квартирі протягом десяти років проживали її знайомі, які не перебували у родинних відносинах з померлим ОСОБА_4 . Згодом вони звільнили квартиру та запропонували їй туди вселитися. Вона сплатила заборгованість по комунальним послугам, провела капітальний ремонт та почала мешкати в даному житлі.

27 лютого 2020 року ОСОБА_5 – представник Богодухівської міської ради Харківської області подав заяву, в які зазначено, що міська рада не заперечує проти задоволення позову ОСОБА_3 .

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 09 листопада 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3  достовірно було відомо про те, що квартира, на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, перебуває у власності іншої особи, а отже остання не є добросовісним набувачем, що виключає фактичну чесність позивача у її поведінці та визнання за нею права власності за набувальною давність на підставі статті 344 ЦК України.

19 грудня 2020 року ОСОБА_2 – представник  ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції невірно тлумачив закон щодо визнання права власності за набувальною давністю та надав невірну оцінку обставин справи.
Спірна квартира є об`єктом набувальної давності, вона не виключена із цивільного обороту та щодо неї відсутні заборони відчуження та інші обтяження.
Об`єкт давнісного володіння мав власника, хоча ніхто не був обізнаний про його смерть, а фактичний володілець майна не знав про неправомірність заволодіння майном.  ОСОБА_3 володіє спірною квартирою відкрито, безперервно протягом 16 років. 
Таким чином, у даній справі є доведеними усі обставини, які підлягають обов`язковому доведенню у справах про визнання права власності за набувальною давністю.

Богодухівська міська рада Харківської області рішення суду першої інстанції не оскаржила, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що квартира  АДРЕСА_1 на праві власності належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 31 серпня 1993 року Богодухівським міським комітетом приватизації згідно з розпорядженням від 31 серпня 1993 року № 130, зареєстрованого в книзі 2, номер запису 149 (а. с. 252 т. 1).

За життя ОСОБА_4 залишив заповіт, яким все своє майно, де б таке не містилось і з чого б воно не складалося, заповів в рівних частина своїм дітям: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а. с. 250 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом НОМЕР_1 про смерть, виданим 24 вересня 1997 року Богодухівським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківської області, актовий запис про смерть № 274 (а. с. 249 т. 1).

В установлений законом строк ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися до Богодухівської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини.

31 березня 1998 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що підтверджується листом Харківського обласного державного нотаріального архіву від 13 липня 2020 року № 1951/01-21 (а. с. 246 т. 1).

Обґрунтовуючи позов,  ОСОБА_3 посилалась на підстави, передбачені частиною першою статті 344 ЦК України.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років.
Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду  від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18),   а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду   від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18), від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20 (провадження № 61-2924св21).

Крім того, враховуючи частини першу та третю статті 1277 ЦК України, можна дійти висновку, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.
З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що позовні вимоги позивача задоволення не підлягають, оскільки не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, що є необхідними для набуття права власності за набувальною давністю. Володіння могло б вважатись добросовісним, якщо позивач при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності.

Встановивши, що позивач була обізнана про те, що власником квартири  АДРЕСА_1 , яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності в порядку набувальної власності, був ОСОБА_4 , тому не можна вважати володіння позивачкою нерухомим майном, яке залишилось після смерті ОСОБА_4 , добросовісним в розумінні статті 344 ЦПК України. Смерть ОСОБА_4 та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після його смерті, не давали ОСОБА_3 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. 

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382 – 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 09 листопада 2020 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 липня 2021 року.

Головуючий                                                                                    А.В. Котелевець

Судді                                                                                         О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина