КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 липня 2021 року місто Київ.
Справа 760/18472/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/11100/2021
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
    головуючого судді          Желепи О.В.
    суддів                               Кравець В.А., Мазурик О.Ф.
    при секретарі                   Міщенко Н.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1   на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 березня 2021 року ( у складі судді Українця В.В., інформація щодо дати постановлення повного тексту відсутня)
в справі за позовом ОСОБА_1  до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГУМА» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди, стягнення коштів,-
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2020 року ОСОБА_1  звернулась в суд з зазначеним позовом до ТОВ «ІНТЕРГУМА» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги мотивує тим, що наказом від 13 серпня 2020 року № 08-05 вона була звільнена з посади менеджера з адміністративної діяльності ТОВ «ІНТЕРГУМА» на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставою для звільнення вказано відсутність її на роботі 29 липня 2020 року, 30 липня 2020 року та 31 липня 2020 року.
Зазначає, що з 11 серпня 2020 року та на момент звільнення (13 серпня 2020 року) вона перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АДШ № 407053, про що вона повідомляла відповідача.
Разом з тим, не зважаючи на те, що вона була на лікарняному, її було звільнено в період непрацездатності.
У наказі про звільнення зазначено про те, що на її адресу 31 липня 2020 року був направлений лист про надання пояснень причин відсутності на роботі 29 липня 2020 року. Разом з тим, цей лист вона не отримувала. Крім того, лист стосувався пояснень щодо відсутності 29 липня 2020 року, проте відсутні запити щодо причин її відсутності 30 та 31 липня 2020 року.
Вона з директором ТОВ «ІНТЕРГУМА» ОСОБА_2 є колишнім подружжям та після розлучення у них виникли неприязні стосунки. У результаті цього їй почали чинити перешкоди у доступі до приміщення товариства. У зв`язку з цим, вона неодноразово зверталась до поліції, зокрема, 28 липня 2020 року, 06 серпня 2020 року, 10 серпня 2020 року та 13 серпня 2020 року. Крім того, 10 серпня 2020 року та 18 серпня 2020 року вона зверталася зі скаргами до Державної служби України з питань праці щодо порушення відповідачем норм трудового законодавства, що виражається у систематичному не допуску до виконання трудових обов`язків.
Внаслідок незаконних дій відповідача їй була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних хвилюваннях та стражданнях, пов`язаних із постійним тиском керівництва відповідача. 06 серпня 2020 року після чергового конфлікту у неї стався психологічний зрив, у зв`язку з чим вона була змушена звернутися до невролога.
Просить суд ухвалити рішення, яким:
- визнати незаконним та скасувати наказ від 13 серпня 2020 року № 08-05 про звільнення її з посади менеджера з адміністративної діяльності ТОВ «ІНТЕРГУМА»;
- поновити її на роботі в ТОВ «ІНТЕРГУМА»;
- стягнути з ТОВ «ІНТЕРГУМА» на її користь на відшкодування моральної шкоди  100000 гривень.
 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30 березня 2021 року відмолено у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1   подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення суду є незаконним: і підлягає скасуванню у зв`язку із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи; порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Вказує, що відповідач не дотримався вимог трудового законодавства щодо з`ясування дійсних причин відсутності позивачки на роботі, оскільки не пересвідчившись, що ОСОБА_1 отримала лист щодо надання пояснень з приводу відсутності на робочому місці 29.07.2020 року, не отримавши пояснень, прийняв рішення про її звільнення, що є грубим порушенням ст. 149 КЗпП України та підставою для визнання звільнення з роботи незаконним. Крім того, вказаний лист позивачка не отримувала,  у матеріалах відсутня квитанція поштового відділення  вказаного листа на адресу, яка вказана в цьому описі, що на думку позивачки свідчить про не доведення відповідачем факту відправки листа позивачці. Також, звертає увагу, що з наданої відповідачем роздруківки із сайту Укрпошти «Трекінгу поштового відправлення», можна з`ясувати, що такий лист був вручений 19.08.2020 року, тобто через 6 днів після прийняття рішення про звільнення позивачки.
 
Зазначає, що позивач ОСОБА_1 за увесь час роботи в ТОВ «Інтергума» жодного разу не була піддана дисциплінарній відповідальності, не мала жодних нарікань щодо виконання нею трудових обов`язків. За усними наказами директора ТОВ «Інтергума» його працівники, зокрема, ОСОБА_3 (начальник комерційного відділу), ОСОБА_4 (начальник відділу продажу), ОСОБА_5 (завідуючий складом), чинили перешкоди позивачці у доступі до робочого місця. У зв`язку із такими протизаконними діями, ОСОБА_1 неодноразово викликалась поліція.
 
Скарга також мотивована тим, що відповідач в порушення вимог закону звільнив її під час тимчасової непрацездатності.
 
У тексті апеляційної скарги скаржник посилається на правовий висновок Верховного Суду постанова від 23.01.2018 року по справі № 273/212/16-ц в якій зазначено, що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
 
13 липня 2021 року на адресу апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, обгрнутований тим,  що викладені в апеляційній скарзі доводи є надуманими, такими, що суперечать обставинам справи та спростовуються матеріалами справи. Відповідач просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_6 доводи скарги підтримав.
Представник відповідача Мічуріна О.В. заперечувала проти задоволення скарги.
Заслухавши  доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, перевіривши наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, , що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки).
Прогул є дисциплінарним проступком, до звільнення з цієї підстави застосовується положення статей 147, 148, 149 КЗпП України.
Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.
Згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення до працівника, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Порушення трудової дисципліни - це невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Трудові обов`язки працівника визначаються у посадовій (робочій) інструкції. КЗпП України не містить переліку випадків, в яких може застосовуватися догана чи звільнення. Притягнення до дисциплінарної відповідальності і накладення стягнення - це право роботодавця, а не його обов`язок. При визначенні виду стягнення враховуються попередня робота працівника, його ставлення до праці.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд вважав встановленими такі обставини.
  ОСОБА_1 була прийнята на роботу в ТОВ «ІНТЕРГУМА» на посаду менеджера з адміністративної діяльності з 01 серпня 2011 року наказом від 29 липня 2011 року № 48 (а.с. 62).
 
29 липня 2020 року начальник комерційного відділу Святовець В.М. доповідною запискою повідомив директора ТОВ «ІНТЕРГУМА» про те, що 29 липня 2020 року ОСОБА_1 не з`явилась на роботі, на телефонні дзвінки остання не відповідала (а.с. 64).
 
Факт відсутності позивача на робочому місці впродовж робочого дня було підтверджено Актом про відсутність на робочому місці, складеним співробітниками ТОВ «ІНТЕРГУМА» 29 липня 2020 року (а.с. 67).
 
На підставі доповідної записки та акту 29 липня 2020 року наказом № 1к була створена комісія для з`ясування причини відсутності ОСОБА_1 на роботі (а.с. 70).
 
Наказом від 29 липня 2020 року № 2к позивачу було запропоновано до 10 серпня 2020 року надати письмові пояснення та документи щодо причин відсутності на роботі (а.с. 71).
Зазначений наказ було направлено ОСОБА_1 поштою (а.с. 73), який останньою отриманий 19 серпня 2020 року, що підтверджується трекінгом Укрпошта (а.с. 74).
Крім того, позивача було повідомлено про цей наказ електронним повідомленням № 000107 від 07 серпня 2020 року (а.с. 75).
11 серпня 2020 року комісією складено акт за результатами службового розслідування, відповідно до якого комісією неодноразового, а саме 29 липня 2020 року о 12 годин 04 хвилини, о 12 годин 08 хвилин, 30 липня 2020 року о 13 годин 00 хвилини, 31 липня 2020 року об 11 годин 58 хвилин були зроблені виклики на службовий номер телефону ОСОБА_1 , а також на її домашній номер телефону, проте остання на дзвінки не відповідала. Крім того, відповіді ОСОБА_1 на відправлений лист та на телеграму на дату складання акту отримано також не було (а.с. 76).
Згідно доповідних, складених начальником комерційного відділу Святовець В.М., 30 липня 2020 року та 31 липня 2020 року ОСОБА_1 також не з`явилась на роботу, на телефонні дзвінки остання не відповідала (а.с. 65, 66).
Факт відсутності позивача на робочому місці було підтверджено Актами про відсутність на робочому місці, складеними співробітниками ТОВ «ІНТЕРГУМА» 30 липня 2020 року та 31 липня 2020 року (а.с. 68, 69).
Наказом № 08-05 від 13 серпня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з відсутністю 29 липня 2020 року, 30 липня 2020 року та 31 липня 2020 року на робочому місці без поважних причин (а.с. 77).
ОСОБА_1 ознайомитися з наказом про звільнення та отримати трудову книжку відмовилась, про що 13 серпня 2020 року було складено відповідний акт (а.с. 78).
У зв`язку з відмовою ОСОБА_1 ознайомитись з наказом та отримати свою трудову книжку, 13 серпня 2020 року ТОВ «ІНТЕРГУМА» було направлено на адресу позивача копію зазначеного наказу та лист з повідомленням про можливість отримати трудову книжку (а.с. 79). Зазначений лист отриманий позивачем 20 серпня 2020 року що підтверджується трекінгом Укрпошта (а.с. 81).
При звільненні позивачу було виплачено заробітну плату за період з 01 серпня 2020 року по 13 серпня 2020 року та компенсацію за невикористані дні відпустки (а.с. 82-84).
Доводи позивача про те, що остання була відсутньою на роботі з 29 по 31 липня 2020 року через те, що її недопускали до роботи, суд визнав недоведеними, оскільки на підтвердження таких доводів позивач надала лист Головного управління Національної поліції у м. Києві від 26 серпня 2020 року, з якого вбачається, що згідно інформації з бази даних Інформаційного порталу Національної поліції України зафіксовані наступні повідомлення від ОСОБА_1 : 06 серпня 2020 року, 10 серпня 2020 року та 13 серпня 2020 року заявник повідомила про не допуск її до офісного приміщення ТОВ «ІНТЕРГУМА» (а.с. 125-126).
 Відповідно до листа надісланого відповідачу після звільнення, позивач з 11 серпня 2020 року по 15 серпня 2020 року перебувала на лікарняному, що підтверджується копією листа непрацездатності № 407053, виданого КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» (а.с. 89).
Судом також встановлено, що у період з 10 серпня по 13 серпня 2020 року позивач перебувала на робочому місці, що підтверджується табелем обліку робочого часу (а.с. 88). 13 серпня 2020 року під час оголошення ОСОБА_1 наказу про звільнення, остання не зазначала про те, що перебуває на лікарняному та не надавала будь-яких підтверджуючих документів.
Встановивши, що позивач не повідомила відповідача про те, що вона перебуває на лікарняному, не надала відповідачу оригінал лікарняного листка, 13 серпня в день звільнення знаходилась на роботі,  суд не встановив порушень з боку відповідача під час  звільнення .
Суд встановив, що дії ТОВ «ІНТЕРГУМА» щодо звільнення позивача 13 серпня 2020 року згідно із п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відповідали законодавству та не є протиправними. Відповідно відсутні підстави для поновлення ОСОБА_1 на роботі та не підлягають  задоволенню вимоги  про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди в сумі 100000 гривень та середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вони є похідними від первинної вимоги.
Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів приходить дов исновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними , а висновки суду відповідають таким обставинам та вимогам Закону.
Доводи апеляційної скарги про незаконність звільнення під час її тимчасової непрацездатності, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.
Частиною 3 ст. 40 КЗпП України визначено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Згідно з пунктом 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, днем звільнення вважається останній день роботи, тобто останній робочий день. Робочий день - це встановлена законодавством тривалість (у годинах) роботи протягом доби (Наказ Міністерства охорони здоров`я від 27 грудня 2001 року № 528 «Про затвердження Гігієнічної класифікації праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу»). Тривалість робочого дня визначено законом. Тобто, робочий день, це встановлена державою кількість годин на добу, протягом яких робітники й службовці виконують свої службові обов`язки на підприємстві, в установі, організації.
Згідно з Технічним описом листа непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової непрацездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03 листопада 2004 року № 532/274/136-ос/1406, Інструкцією про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом від 03 листопада 2004 року № 532/274/136-ос/1406, бланки листків непрацездатності є бланками суворої звітності, які засвідчують тимчасову непрацездатність застрахованої особи.
Згідно з пунктами 3, 5 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» застраховані особи зобов`язані: знати та виконувати вимоги законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці, що стосуються застрахованого, а також додержуватися зобов`язань щодо охорони праці, передбачених колективним договором (угодою, трудовим договором, контрактом) та правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства, установи, організації; дотримуватися режиму, визначеного лікарем на період тимчасової непрацездатності.
Відповідно до ч. 7 ст. 54 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Фонд та страхувальники зобов`язані подавати органам державного нагляду або їх уповноваженим усі документи та довідки, необхідні для виконання ними функцій контролю у сфері соціального страхування.
Таким чином, обов`язку роботодавця прийняти, обробити листки тимчасової непрацездатності та здійснити на їх підставі відповідні виплати, а також врахувати їх при видачі наказів з кадрових питань кореспондує обов`язок працівника виконувати вимоги законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці, що стосуються застрахованого, зокрема, своєчасно надати отриманий оригінал листка непрацездатності роботодавцю для заповнення всіх належних розділів, а також для забезпечення перевірки Фондом соціального страхування України та його робочими органами обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності застрахованій особи. Лише у такому разі, листок непрацездатності зі всіма заповненими розділами, включаючи розділи, що підлягають обов`язковому заповненню роботодавцем, після перевірки обґрунтованості його видачі та продовження може бути визнаний документом, неврахування якого тягне за собою правові наслідки для роботодавця.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року в справі № 553/4211/15-ц.
За обставинами даної справи встанволено, що позивачка не повідомила роботодавця про те, що вона перебувала на лікарняному. Копію листка непрацездатності направила лише після звільнення, оригінал лікарняного знаходиться у позивача, а тому суд вірно встановив, що за таких обставин порушень відповідач під час звільнення позивача не допускав.
 
В разі надання позивачем оригіналу лікарняного листка, відповідач зобов`язаний буде змінити дату звільнення позивача, що не заперечувалось представником відповідача та зазначалось у відзиві на скаргу.
 
Доводи апеляційної скарги, що електронний реєстр листків непрацездатності не працює, а звільнення в період непрацездатності є незаконним, колегія суддів не приймає з огляду на те, що виключно оригінал листка непрацездатності, а не його копія є підтвердженням факту та періоду тимчасової непрацездатності працівника, із чим закон пов`язує ті чи інші правові наслідки, зокрема, право роботодавця на звільнення такого працівника за власною ініціативою, а також виплати працівнику відповідної компенсації. Відтак, не отримавши оригіналу листка непрацездатності №407053, виданого КНП «ЦЕНТР ПЕРВИННОЇ МЕДИКО-САНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ» Печерського району м. Києва, ТОВ «ІНТЕРГУМА» позбавлене можливості вирішити питання щодо наявності чи відсутності підстав для скасування або зміни наказу №08-05 від 13.08.2020 про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.
 
Доводи  апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не вчиняла прогул, перебувала на робочому місці, а в дні коли її не було, доступ до робочого місця був обмежений за наказом директора є недоведеними.
 
Суд вірно послався на те, що всі звернення до поліції з приводу не допуску до роботи, мали місце в серпні 2020 року, а звільнена позивач за прогули, вчинені 29, 30 та 31 липня. Крім того, сам факт звернення особи до поліції не свідчить про доведеність факту вчинення будь-яких перешкод роботодавцем в доступі до робочого місця. 
Суду не було надано жодних письмових доказів, чи показів свідків, які б підтверджували, що з 29 липня по 31 липня 2020 року будь-хто з працівників відповідача перешкоджав позивачу в доступі до приміщення офісу де знаходилось робоче місце позивача.
З аналізу наданих позивачем документів вбачається, що інформація про не допуск до робочого місця міститься виключно в одному рапорті - від 10.08.2020, і не підтверджена жодним іншим чином, окрім як зі слів самої ОСОБА_1 . Отже, твердження Позивачки про начебто перешкоджання їй у допуску до робочого місця, не підтверджується належними та допустимими доказами, що не має жодного стосунку до відсутності Позивачки на робочому місці протягом 29.07.2020-31.07.2020.
Доводи скарги з приводу не з`ясування причин відсутності на роботі, колегія не приймає з огляду на таке.
Положеннями ст. 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При цьому спосіб та строки витребування таких пояснень законодавством не визначені. Суд встановив, що відповідач 31 липня 2020 року направив позивачу листа, в якому запропонував надати пояснення , також 07 серпня 2020 року в електронний спосіб повідомив про необхідність надання пояснень. Та обставина, що позивач на протязі 19 днів не отримувала пошту та не надала пояснення на електронного листа не свідчить про порушення з боку відповідача ст. 149 КЗпП України. Крім того, позивач не надала суду доказів того, що з 29 липня по 31 липня 2020 року вона була на роботі, або доказів наявності  поважних причин для відсутності на роботі в ці дні. Відтак, посилання представника Позивача на порушення Відповідачем порядку звільнення Позивачки не відповідає обставинам справи та не підтверджується належними і допустимими доказами.
Інші доводи скарги висновків суду не спростовують та є фактично повторенням доводів позовної заяви, яким суд у своєму рішенні дав належну правову оцінку.  
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом встановлено, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. При подачі апеляційної скарги позивачем не сплачувався судовий збір на підставі п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.
 Керуючись ст.ст. 268,  367, 374, 375,381-384  ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 березня 2021 рокузалишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.
Повний текст постанови  складено 21 липня 2021 року.
Головуючий                                                                                                 О.В. Желепа 

Судді                                                                                                             В.А. Кравець

                                                                                                                       О.Ф. Мазурик