КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
  
Апеляційне провадження                                                                                                                                                                  
№ 22-ц/824/11873/2021                                                                   

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И

           17  вересня 2021 року                                                                   місто Київ
                                                                                             справа №758/16432/19                              
  
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                     суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                   
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Скрипник О.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька, -
     
                                                 В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на його утримання аліменти в розмірі 1/4 частини доходу щомісяця, починаючи з дня пред`явленняпозовудо суду та безстроково.
В обґрунтування вимог посилався на те, що він є пенсіонером, самотньою людиною.
Вказував, що через похилий вік та тяжкий стан здоров'я потребує постійного прийому лікарських препаратів, обстеження та лікування в медичних закладах.
Зазначав, що єдиним його джерелом доходу є пенсія у розмірі 1564 грн, яка не дозволяє забезпечити належне лікування, оздоровлення, харчування, проживання.
Посилався на те, що відповідач є його дочкою, офіційно працює, матеріально забезпечена,може надавати йому допомогу, але ухиляється від свого обов`язку. 
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти у розмірі 2000 грн. щомісячно, але не більш, як на три роки, починаючи стягнення з дня подачі позову - 26 грудня 2019 року по 26 грудня 2022 року.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 768, 40 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції не перевірив факт наявності родинних зв`язків між відповідачем, позивачем та свідками, які надавали пояснення у судовому засіданні у справі, викладене судом у абз. 11 та 12 стор. 2 оскаржуваного рішення не відповідає реальним обставинам справи.
Вказував, що достовірність пояснень свідка ОСОБА_4 судом першої інстанції не було перевірено, заперечення позивача щодо пояснень даного свідка у судовому засіданні від 19 квітня 2021 року суддею не були взяті до уваги, а тому вважає, що пояснення свідка ОСОБА_4 є неправдивими.
Зазначав, що пояснення свідка ОСОБА_5 суперечать один одному, що викликає сумнів у їх правдивості.
Зауважував, що судом першої інстанції не були взяті до уваги пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Посилався на те, що самі лише пояснення відповідача та свідків на її стороні, без урахування позиціїпозивача та пояснень свідків на його стороні, без наявності доказів ухилення позивача від виконання його батьківських обов`язків, не може бути доказом фактичного ухилення позивача від його обов`язків, як батька.
Вказував, що доказів винної поведінки позивача та свідомого нехтування ним своїми обов`язками відповідачкою не надано.
Зазначав, що пояснення свідків на стороні позивача підтверджують те, що він регулярно здійснював свої батьківські обов`язки, давав кошти на утримання відповідача спілкувався з нею, позивач не був позбавлений батьківських прав, висновок служби опіки та піклування щодо доцільності позбавлення позивача батьківських прав також відсутній. 
Посилався на те, що позивач на підтвердження своїх вимог надав суду фотокартки із сімейного архіву, які підтверджують, що останній спілкувався з відповідачем, проводив з нею час, та відповідно спростовують позицію відповідачки та свідків на стороні відповідачки, які вказували на ухилення позивача від його батьківських обов`язків.
Вказував, що не зважаючи на те, що відповідачу відомі захворювання позивача, відомо, що існує необхідність в оплаті ліків, операцій, тощо, вона добровільно не надає допомогу батьку взагалі, тим самим, ухиляється від своїх обов`язків, як доньки позивача.
Зазначав, що чим мотивувався суд, вважаючи, що через 3 роки позивачу вже не буде необхідне утримання зі сторони відповідача не зрозуміло, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення, жодним чином не мотивував своє рішення у цій частині.
Посилався на те, що судом взагалі не було враховано, що з пенсії у розмірі 1563 грн. позивач, окрім купівлі продуктів, речей та ліків, вимушений сплачувати й комунальні платежі. 
02 серпня 2021 року від відповідачки ОСОБА_3 до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання посилалася на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказувала на те, що нею доведено належними та допустимими доказами те, що позивач ухилявся від виконання батьківських обов`язків відносно неї, що є підставою для звільнення її від обов`язку утримувати батька.При цьому зазначила, що незважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав застосувати до спірних правовідносин положення абз.3 ч.1 ст.204 СК України, вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для стягнення з ОСОБА_3 аліментів на його утримання, посилався на те, що він є пенсіонером, одиноким, через похилий вік та тяжкий стан здоров`я потребує постійного прийому лікарських препаратів, обстеження та лікування в медичних закладах, що дозволити собі не може, оскільки отримує пенсію у розмірі 1564 грн., а відповідно до норм СК України утримання непрацездатних батьків, які потребують допомоги є обов`язком їх повнолітніх дітей. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн, але не більше, як на три роки.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.  
Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.
Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.
Відповідно до статті 203 СК України дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.
За змістом статті 202 СК України необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків і потреба у матеріальній допомозі.
Згідно зі статтею 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18 дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
При цьому, сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.
Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі №6-3066цс15.
До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд в постанові від 10 жовтня 2018 року у справі №301/160/17.
При цьому, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що батьки можуть бути визнані такими, що потребують матеріальної допомоги, у тому разі, якщо їх заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи не відповідають прожитковому мінімуму, встановленому законом. При вирішенні розміру аліментів на утримання батьків суд має враховувати обставини, що мають істотне значення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» визначено на 2019 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 01 січня 2019 року - 1497 грн., з 01 липня - 1564 грн., з 01 грудня - 1638 грн.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено в 2020 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 01 січня 2020 року - 1638 грн., з 01 липня - 1712 грн., з 01 грудня - 1769 грн.
Згідно діючого законодавства держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суди при постановленні рішень мають зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач  ОСОБА_1  є пенсіонером, перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України ГУ ПФУ в місті Києві (Подільський район) та отримує пенсію за віком.
Відповідно до довідки Управління Пенсійного фонду України ГУ ПФУ в місті Києві (Подільський район) №10843 від 17 жовтня 2019 року станом на жовтень 2019 року  розмір пенсії позивача складав 1563 грн. (т.1 а.с.8).
Судом першої інстанції було встановлено, що на момент розгляду справи позивач отримує пенсією у розмірі, що забезпечує його прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність.
Відповідачка є дочкою позивача, працює суддею  Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області.
Відповідно до щорічної декларації за 2018 рік відповідачкою було задекларовано дохід у вигляді заробітної плати у розмірі 420806 грн.
Згідно декларації ОСОБА_3 за 2019 рік, останньою було задекларовано дохід у вигляді заробітної плати у розмірі 748403 грн.
Відповідачка має на своєму утриманні неповнолітню дочку - ОСОБА_8 .
На підтвердження своїх доводів про те, що ОСОБА_1 часто хворіє, у зв`язку з чим несе витрат на лікування, стороною позивача були надані медичні довідки та чеки.
Як вбачається з довідки Центру первинно медико-санітарної допомоги №579 від 11 листопада 2019 року  ОСОБА_1 було встановлено медичний діагноз:атеросклеротичний кардіосклероз СН ІІ стадії, остеоартроз лівого плечового та акромиально-ключового суглоба ІІ-ІІІ стадії, остеоартроз правого колінного суглоба ІІ-ІІІ стадії, поширений остеохондроз дисків (спондиліт) поперекового відділу хребта, лівосторонній гонартроз II стадії, мочекам`яна хвороба, гідронефроз, хронічний правосторонній пілеонефріт, стадія нестійкої ремісії. У довідці зазначені ліки, які рекомендовані для лікування.
При цьому, чеки, які були надані на підтвердження того, що позивачем купувалися ліки датовані жовтнем 2019 року, тобто раніше ніж призначення лікаря.
Відповідно до довідки офтальмологічного центру КНП «КДЦ» Печерського району від 09 червня 2020 року позивачу встановлено діагноз: ускладнена катаракта обох очей. Рекомендовано хірургічне лікування.
Колегія суддів також бере до уваги те, що згідно з звукозаписом судового засідання суду першої інстанції від 19 квітня 2021 року позивач вказував на те, що він отримує субсидію.
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).
Згідно з ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Частиною 3 ст.367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Як вбачається з матеріалів апеляційної скарги, представник позивача ОСОБА_1  -   ОСОБА_9 до неї долучив копії: направлення в «Світ зору» від 27 травня 2021 року, рекомендації лікаря Офтальмологічної клініки «Світ зору» від 27 травня 2021 року, виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого з Офтальмологічної клініки «Світ зору» від 27 травня 2021 року, квитанції про оплату операції  від 27 травня 2021 року на суму 18500 грн., квитанції ТОВ «ЛЕКФАРМ» від 24 травня 2021 року на суму 363,06 грн. та від 28 травня 2021 року на суму 159 грн., схеми лікування (у оперативне око), видану лікарем Офтальмологічної клініки «Світ зору», післяопераційних рекомендацій.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка заперечувала щодо прийняття та дослідження вказаних доказів, оскільки вони мали місце після ухвалення оскаржуваного рішення.
Колегія суддів не приймає додані до апеляційної скарги нові докази з Офтальмологічної клініки «Світ зору», оскільки такі докази у суд першої інстанції не подавалися позивачем, вони не були предметом дослідження суду першої інстанції.
З огляду на вищевикладене, судом першої інстанції було вірно встановлено, що позивач у зв`язку з пенсійним віком, станом його здоров`я,  відсутністю інших доходів, крім пенсії, потребує матеріальної допомоги та відповідачка має можливість її надавати.
Разом з тим, доказів того, що позивач здійснював значні витрати на: харчування, ліки, оплату житлово-комунальних послуг до суду першої інстанції надано не було, а відтак колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1  не довів, що він потребує матеріальної допомоги у розмірі, який ним заявлено у позові.
Перевіряючи доводи сторін щодо виконання ОСОБА_1 своїх батьківських обов'язків відносно дочки ОСОБА_3 , колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Частиною 1 статті 204 СК України визначено, що дочка, син можуть бути звільнені судом від обов'язку утримувати матір, батька та обов'язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків.
Дочка, син звільняються судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько не сплачували аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, і така заборгованість є непогашеною на момент прийняття судом рішення про визначення розміру аліментів на батьків.
У виняткових випадках суд може присудити з дочки, сина аліменти на строк не більш як три роки.
Норма даної статті застосовується лише в тих випадках, якщо судом буде встановлено і доведено, що батьки ухилялись від виконання батьківських обов`язків, здійснювали їх неналежним чином або взагалі не виконували. У такому випадку повнолітні син, дочка будуть звільненні від виконання обов`язку по утриманню непрацездатних батьків та обов`язку щодо участі у додаткових витратах.
Проте, навіть якщо буде доведено факти ухилення або невиконання батьками обов`язків щодо власних дітей суд все одно може присудити виплату аліментів повнолітніми дочкою, сином не більше трьох років. Такі випадки матимуть місце у випадках перебування непрацездатних батьків абсолютно без коштів для існування, тим більше якщо вони хворіють на тяжку хворобу, інвалідністю або неміччю, якщо крім повнолітніх сина, дочки немає осіб, які б могли надавати утримання або допомогу, жебрацтво тощо. Суд, враховуючи ці обставини та присуджуючи такі виплати швидше за все буде піклуватись про найвищу цінність особи - збереження життя.
У відзиві на позовну заяву відповідачка вказувала на те, що після розірвання шлюбу з її матір`ю, позивач не проявляв до неї батьківської турботи та любові, не піклувався про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечував необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, а також не спілкувався з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляв інтересу до її внутрішнього світу, не створював умов для отримання нею освіти. Зазначала, що будучи дитиною, вона проживала зі своєю матір`ю, яка піклувалась про неї, виховувала її, створювала необхідні умови для її розвитку та навчання, відвідувала батьківські збори в школі, здійснювала оплату додаткових занять, організовувала її відпочинок, під час хвороби мати лікувала та дбала про неї, а допомагала їй бабуся - ОСОБА_10 , яка на даний час вже померла. Вважає, що позивач ухилявся від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для звільнення її від обов`язку утримувати батька.
У судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_3 пояснила, що позивач до неї не приходив, грошей їй не давав. Зазначала, що утримувала її постійно мати ОСОБА_11 .
Позивач вказував на те, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_11 у 1986 році, він за усною домовленістю з останньою щомісяця надавав фінансову допомогу дочці, займався її вихованням, брав її з собою у подорожі, про що свідчать фотокартки, здійснював оплату за навчання дочки у вищих навчальних закладах.
На підтвердження вимог позивача та заперечень відповідача у судовому засіданні суду першої інстанції були допитані свідки.
Згідно звукозапису судового засідання суду першої інстанції від 19 квітня 2021 року свідок   ОСОБА_5 у суді першої інстанції пояснила, що вона є другою дружиною позивача, з яким фактично проживала з 1989 року по 2014 рік, у зареєстрованому шлюбі перебували з 1995 року по 2005 рік. За весь час спільного проживання з позивачем не пам'ятає, щоб  її колишній чоловік якимось чином допомагав відповідачці. Зазначила,  що вона неодноразово просила позивача аби той допоміг своїй дочці ОСОБА_12 з навчанням, проте він грошей на навчання дочки не давав, мотивуючи їх відсутністю, а також тим, що його колишня дружина, мати відповідачки, матеріально забезпечена, може оплачувати навчання їхньої дочки. Вказала, що на прохання позивача, вона продала власну квартиру та за частину отриманих від продажу квартиру коштів вони придбали мікроавтобус. 
На питання суду: «Чи виділялися кошти із сімейного бюджету на навчання дочки ОСОБА_12 ?», ОСОБА_5 зазначила: «Що кошти не виділялися».
Свідок ОСОБА_13 у суді першої інстанції пояснила, що вона знає матір відповідачки з 01 вересня 1986 року, оскільки її дочка та відповідач ходили в один клас. Вказувала на те, що була вхожа в дім матері відповідача, була на Днях народженнях, однак ніколи не бачила там позивача. Також зазначила, що ніколи не бачила тата Тані в школі, коли діти в ній навчалися.
Свідок  ОСОБА_11  у суді першої інстанціїпояснила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем до 1986 року. Відповідачка по справі є їхньою дочкою. Вказувала, що після розірвання шлюбу позивач участі у вихованні та утриманні дитини не приймав, він не дзвонив дочці, не вітав з Днем народження, весь тягар утримання дочки вона взяла на себе. Позивач аліменти  на неповнолітню дитину не сплачував, додаткові витрати на навчання теж не сплачував. Зазначала, що дійсно, коли вона купила нову квартиру та робила там ремонт дочка кілька місяців проживала у позивача та ОСОБА_5 . При цьому вказала, що вона прохала ОСОБА_14 , а не позивача, щоб дочка у них пожила. Зазначила, що про дочку позивач згадав, коли та стала суддею та почала отримувати досить високу заробітну плату. 
Згідно звукозапису судового засідання суду першої інстанції від 12 лютого 2021 року свідок ОСОБА_6 у суді першої інстанції пояснив, що він знайомий з позивачем з 1987 року, вони разом працювали. Вказував, що він знає, що позивач привозив дочці подарунки та гроші. 
На питання суду: «Звідки свідок знає про факт передачі дочці грошей та подарунків?», ОСОБА_6 зазначила: «Що він бачив конверт з грошима, який позивач повинен був передати дочці».
Свідок ОСОБА_7 у суді першої інстанції пояснив, що він знайомий з позивачем з 1987 року. Вказував, що позивач розповідав йому, що він платить на навчання дочки ОСОБА_15 в університеті. Зазначав, що на початку 90-х років дочка проживала з позивачем та ОСОБА_14 .
Даючи оцінку показам свідків, колегія суддів дійшла висновку, що виконання позивачем своїх батьківських обов`язків відносно дочки ОСОБА_12 носили періодичний характер.
На підтвердження виконання своїх батьківських обов'язків відносно дочки ОСОБА_3 позивач надав копії квитанції про оплату навчання відповідача у Міжнародному інституті лінгвістики за грудень 1996 року, за січень, лютий, травень, червень, листопад 1997 року, за лютий, травень, червень 1998 року та у Міжнародній академії управління персоналом, а також копії фотокарток.
Відповідачка стала повнолітньою 14 червня 1997 року.
Тобто, частина оплат за навчання відповідачки у вищих навчальних закладах була здійснена вже після досягнення нею повноліття. 
Інших будь-яких доказів на підтвердження належного виконання батьківських обов`язків відносно дочки ОСОБА_12 до моменту досягнення нею повноліття позивач не надав.
Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Отже, ухилення батьків від виконання ними батьківських обов`язків не обмежується несплатою ними аліментів на утримання дитини, а є ширшим поняттям та потребує від батьків не лише фінансового забезпечення своєї дитини, а навпаки в більшому ступені стосується фізичного, морального, соціального та духовного розвитку дитини.
Даючи оцінку наданим сторонами доказам, а саме: показам свідків, фотокарткам та квитанціям, колегія суддів вважає, що останні свідчать про періодичне спілкування позивача зі своєю дочкою ОСОБА_12 у період з 1986 року по 14 червня 1997 року, за вказаний період позивач двічі проводив спільний відпочинок з дочкою у Грузії та ОСОБА_16 та не свідчать про постійне та належне виконання у повному обсязі своїх батьківських обов`язків ОСОБА_1 відносно своєї дочки ОСОБА_12 . 
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивач свої батьківські обов`язки відносно дочки ОСОБА_12 здійснював неналежним чином, а відтак суд першої інстанції, враховуючи норми абзацу 3 ч.1 ст.204 СК України дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн, але не більше, як на три роки.
Рішення суду першої інстанції відповідачкою не оскаржується.
Додані представником позивача як до апеляційної скарги, так і до клопотання від 22 липня 2021 року: адвокатські запити та відповіді на них, що стосуються підприємницької діяльності позивача, дат отримання ним кореспонденції, підстави зупинення позивачем підприємницької діяльності, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не мають правового значення для вирішення справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що достовірність пояснень свідка ОСОБА_4 судом першої інстанції не було перевірено, пояснення свідка ОСОБА_4 є неправдивими, а пояснення свідка ОСОБА_5 суперечать один одному, що викликає сумнів у їх правдивості колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції та переоцінки доказів, яким суд надав відповідну правову оцінку.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не була надана оцінка поясненням свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не свідчить про неправильність висновків суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Крім того,  ОСОБА_1  просив стягнути на йогокористь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500 грн., понесені за складання апеляційної скарги та написання адвокатських запитів до Міністерства МВС України та Подільської РДА в місті Києві.
Оскільки апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1  -  ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а відтак у стягненні витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3500 грн. слід відмовити.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
 
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий:
 
Судді: