ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" вересня 2021 р.           Справа№ 910/18899/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Руденко  М.А.
суддів:            Пономаренка  Є.Ю. 
          Барсук  М.А. 

при секретарі:                     Реуцька Т.О.

без участі представників сторін

розглянувши апеляційну скаргу  акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення господарського суду міста Києва від 29.03.2021,
та на додаткове рішення господарського суду міста Києва від 05.04.2021 в порядку спрощеного провадження, відповідно до вимог ст.247 ГПК України. 
апеляційну скаргу ТОВ  "Грейнсвард" на додаткове рішення господарського суду міста Києва від 05.04.2021

у справі №910/18899/20 (суддя Борисенко І.І.)
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард"                        
до акціонерного товариства "Українська залізниця"
про стягнення штрафу за несвоєчасну доставку вантажу 74 539, 80 грн.,

В  С  Т  А  Н  О  В  И  В:

У грудні 2020 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до  відповідача  про  стягнення штрафних санкцій в розмірі 74 539, 80 грн.
Рішенням господарського суду міста Києва від 24.02.2021 у справі №910/18899/20 позов задоволено повністю, стягнуто з акціонерного товариства "Українська залізниця  на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" 74 539, 80 грн. безпідставно набутих коштів, 2  102, 00 грн. судового збору.
Мотивуючи рішення суд першої інстанції зазначив на те, що:
- відповідно до обставин справи  між сторонами існують правовідносини на підставі основного договору про надання послуг №07153/ПЗ-2018 від 07.02.2018 та договору про перевезення вантажів на особливих умовах від 26.09.2019 (надалі - договір РРМП), однак грошові кошти в сумі 74  539, 80 грн. стягнуто відповідачем не на виконання цих договорів, тобто перерахування відбулось без правових підстав, а отже вимоги позивача про стягнення з відповідача 74  539, 80 грн., як безпідставно набутих коштів (ст. 1212 ЦК України) є обґрунтованими.
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 29.03.2021 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
В апеляційній скарзі  відповідач зазначає про те, що:
- судом не досліджено умови основного договору та неправильно застосовано норми матеріального права, викладені в п.9 Правил зберігання вантажів, п.2.1 р. розділу III Збірника тарифів, оскільки збір за зберігання вантажів є регульованим тарифом і не потребує додаткового погодження сторонами;
- норми пункту 2.1 розподілу 111 Збірника тарифів та норми пункту 9 Правил зберігання вантажів не передбачають безоплатного терміну зберігання; жодною умовою Договору про надання послуг та Договору РРМН не звільнено позивача від сплати регульованих тарифів;
- акти загальної форми про затримку вагонів підписані представниками ТОВ "Грейнсвард" без зауважень, підписавши такі акти позивач погодився з відомостями, зазначеними в цих актах, у том числі, щодо періоду затримки вагонів та наявності самого факту затримки вагонів.
Окрім того, в апеляційній скарзі, скаржник просив скасувати додаткове рішення господарського суду міста Києва від 05.04.2021 року у справі №910/18899/20, прийняти нове рішення яким у задоволенні витрат про надання правової допомоги відмовити в повному обсязі. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначив, що витрати позивача на правову допомогу не відповідають  критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а отже суперечить принципу розподілу таких витрати.  Судом першої інстанції не здійснено аналіз щодо співмірності розміру витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, зі складністю справи та  обсягом виконаних робіт. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення та додаткове рішення господарського суду міста Києва, ухвалено здійснювати розгляд справи у  порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, у відповідності до ст. 247 ГПК України. 
Також, не погодившись, з додатковим рішенням господарського суду міста Києва від 05.07.2021, позивач - товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив, додаткове рішення господарського суду міста Києва від 05.07.2021 в частині зменшення витрат на професійну правничу допомогу скасувати та прийняти у цій частині нове рішення, яким стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ТОВ «Грейнсвард» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10  000, 00 грн. У решті додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
В обґрунтування, апеляційної скарги позивач зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу, які підтвердженні належними та допустимим доказами, є реальними, розумними та співмірними. Оскільки відповідачем обґрунтованого клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу не подано, судом першої інстанції безпідставно зменшено розмір заявлених до відшкодування витрат. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження, та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, у відповідності до ст. 247 ГПК України. 
24.06.2021 від  позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому  позивач просить апеляційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця" на  рішення та додаткове рішення залишити без задоволення, рішення від 24.02.2021 та додаткове рішення від 05.04.2021 року господарського суду міста Києва без змін.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає про те, що:
- п.4.2 договору РРМП в редакції №2 чітко передбачено, що у випадку накопичення маршрутного поїзда замовником до моменту оформлення перевізного документа сплачується: плата за вільним тарифом "Організація перевезень і накопичення власного рухомого складу згідно з укладеними договорами" відповідно до додатку №1 до основного договору; плата за користування вагоном, що перебуває у безпосередньому розпорядженні вантажовласника, яка розраховується згідно формули, наведеної в п.3.2.1 договору. При цьому, жодний із елементів, який включається у розмір плати за надані послуги за договором РРМП в редакції №1, не передбачає збору саме за накопичення маршрутного поїзду за РРМП; - такого збору не передбачено і положеннями основного договору, на який посилається відповідач. Також слід зазначити, що різниця між регульованим та вільним тарифом виключно у способі визначення ставки (розміру) збору - встановлена/узгоджена, наявність статусу "регульований тариф" автоматично не породжує його обов`язковості.
19.08.2021 від відповідача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій відповідач зазначає про те, що:
- основним договором прямо зазначено, що розмір зборів, пов`язаних з перевезенням визначається Збірником Тарифів. Пункт 2.1.  розділу III Збірника тарифів встановлює розміри зборів за зберігання вантажів, таким чином, збір за зберігання вантажів є регульованим тарифом і не потребує додаткового погодження сторонами.
Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційних скарг, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 269 ГПК України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
            Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 07.02.2018 між публічним акціонерним товариством "Українська залізниця", як перевізником та товариством з обмеженою відповідальністю "ГРЕЙНСВАРД", як замовником, укладено договір №07153/ПЗ-2018 про надання послуг (основний договір) (а.с. 15-22 т.1). 
       Предметом договору є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародних сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги (п. 1.1 договору №07153/ПЗ-2018 від 07.02.2018).
За умовами п. 1.2. основного договору, перевезення - послуга, в процесі надання якої перевізник зобов`язаний доставити довірений замовником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а замовник зобов`язується оплатити послуги у передбаченому цим договором порядку. Перевезення оформлюється залізничною накладною відповідно до цього договору, Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457 із змінами та доповненнями (далі - Статут), Збірника Тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009 №317, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2009 за №340/16356 (далі - Збірник тарифів), Правил перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 09.12.2002 №873, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2009 за №1030/7318, Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі - УМВС), Конвенції про міжнародні залізничні перевезення (далі - КОТІФ) відповідно.
Згідно з п.1.3 договору №07153/ПЗ-2018 від 07.02.2018, надання послуг за цим договором може підтверджуватись залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами.
На виконання п.2.3.3 договору №07153/ПЗ-2018 від 07.02.2018 перевізником відкрито для замовника особовий рахунок з наданням коду платника №2829531 та присвоєно код вантажовідправника/вантажоодержувача №8104.
Відповідно до п.2.3.2 договору №07153/ПЗ-2018 від 07.02.2018, перевізник зобов`язаний приймати до перевезення вантажі у вагонах (контейнерах) замовника або перевізника, надавати вагони (контейнери) перевізника для навантаження вантажів згідно із затвердженими планами і заявками замовника згідно з інформацією АС "Месплан", доставляти вантаж до станції призначення та видавати його одержувачу, надавати додаткові послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначено в додатках до цього договору.
Як погоджено сторонами, відповідно до п. 2.1.6 договору №07153/ПЗ-2018 від 07.02.2018 замовник зобов`язаний оплачувати перевізнику послуги, пов`язані з організацією та перевезенням вантажів та інші надані послуги з сум внесеної передплати за кодом платника.
Вартість послуг, визначена розділом 3 договору №07153/ПЗ-2018 від 07.02.2018.
Пунктом 3.2 договору №07153/ПЗ-2018 від 07.02.2018 сторони погодили, що розмір плати за перевезення вантажу у вагоні перевізника складається з:
- плати за перевезення навантаженого вагону перевізника, яка визначається за тарифом, визначеним у Збірнику тарифів встановленим для власного вагону перевізника;
- компенсації витрат на перевезення у порожньому стані вагону перевізника, яка визначається за тарифною схемою 14 Збірника тарифів за тарифну відстань перевезення вантажу, скориговану на коефіцієнт порожнього пробігу, зазначеного в додатку 3 до договору;
- плати за використання вагону перевізника у вантажному та порожньому рейсах за нормативний термін доставки.
Згідно пунктів 4.1.-4.3, 4.5 договору №07153/ПЗ-2018 від 07.02.2018 сторони домовились, що розрахунки за цим договором здійснюються через Філію "Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень" ПАТ "Укрзалізниця" (далі - філія "ЄРЦ"). При цьому, оплата здійснюється у національній валюті на умовах попередньої оплати шляхом перерахування коштів на поточний рахунок із спеціальним режимом використання перевізника, з якого грошові кошти зараховуються на особовий рахунок замовника. По мірі виконання перевезень та надання послуг перевізником відображається в особовому рахунку використання замовником коштів за добу для оплати: вартості послуг за перевезення, зазначених в накладній; додаткових зборів (плату за користування вагонами (контейнерами), подавання, забирання вагонів, маневрову роботу, зберігання вантажів, інших додаткових послуг); додаткових послуг за вільними тарифами; штрафів та пені на підставі відповідних перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами (контейнерами).
Пунктом 12.1 договору №07153/ПЗ-2018 від 07.02.2018 визначено, що договір вступає в силу з моменту одностороннього підписання замовником договору в електронному вигляді з накладенням ЕЦП в АС "Месплан" або АС "Клієнт УЗ", або вчинення замовником будь-якої дії на виконання цього договору і діє з 20.02.2018 до 31.12.2018, при цьому договір продовжує дію, якщо жодна із сторін письмово за один місяць до закінчення дії договору не звернеться до іншої сторони з пропозицією про його припинення.
26.09.2019 між позивачем, як замовником, та відповідачем, як перевізником, шляхом приєднання (акцепту) укладено договір про перевезення вантажів на особливих умовах - за розкладом руху маршрутних поїздів (а.с. 25 т.1).
Відповідно до інформаційного повідомлення про укладення договору про перевезення вантажів на особливих умовах - за розкладом руху маршрутних поїздів, відповідному договору присвоєно №07153/ПЗ-2018-О, умови якого оприлюднено на веб-сторінці httр://uz-cargo.com/contractprojects.html (договір РРМП).
В подальшому, договір РРМП був викладений в редакції №2 від 10.11.2019 (договір РРМП в редакції №2). (а.с. 29-32 т.1)
Пунктом 1.3 договору РРМП в редакції №2 встановлено, що редакція №2 договору РРМП набуває чинності: з 01.11.2019 в частині п.п.3.1 - 3.4, 3.6 договору щодо замовлення послуг на грудень 2019 року та з 10.11.2019 в частині розділу 4 договору щодо плати за надання послуг відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України; в решті умов - з 01.12.2019 відповідно до умов розд. "Порядок укладення, внесення змін та припинення договору".
Таким чином, до 01.12.2019 підлягають застосуванню умови договору РРМП в редакції 26.09.2019, за винятком п. 3.1 - 3.4, 3.6 (щодо замовлення послуг на грудень 2019 року) та розд. 4 (щодо плати за надання послуг) договору РРМП в редакції №2. Наразі спірним у даній справі є відправлення 17.11.2019. 
Відповідно до п. 1.1 договору РРМП (в редакції від 26.09.2019) перевізник надає замовнику послуги з організації перевезень маршрутами за погодженими сторонами розкладами руху вантажних маршрутних поїздів.
В частині не урегульованій цим договором, сторони керуються укладеними між ними договорами про надання послуг з здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги (основний договір про надання послуг) (п. 1.2. договору РРМП (в редакції від 26.09.2019).
В розділі 2 договору РРМП (в редакції від 26.09.2019) сторони визначили, що: 
розклад руху маршрутних поїздів (далі - РРМП) - встановлені перевізником: напрямки перевезення маршрутних поїздів (станції відправлення та прибуття за РРМП); дати та/ або періодичність руху поїздів по кожному з напрямків; час відправлення та прибуття маршрутних поїздів на станції, номера поїздів;
маршрутний поїзд - вантажний поїзд, сформований замовником з навантажених та/або порожніх вагонів, який відповідає ваговій нормі та/або кількості вагонів у поїзді, що встановлені перевізником і не може бути менше 44 вагонів, та прямує без переробки на одну станцію призначення або розформування. Маршрутний поїзд може бути оформлено до перевезення як маршрутна відправка одним перевізним документом або як повагонні, групові відправки декількома перевізними документами. 
Пунктом 3.1 договору РРМП (в редакції від 26.09.2019) визначено, що за відсутності необхідного замовнику РРМП, замовник надає перевізнику (до Департаменту управління рухом) заявку на розробку такого РРМП.
На основі наданої замовником заявки, перевізник затверджує РРМП не пізніше 8 робочих днів від дня отримання заявки замовника (п. 3.2 договору РРМП (в редакції від 26.09.2019).
Згідно з п. 4.3 договору РРМП (в редакції від 26.09.2019) замовник забезпечує (здійснює) оформлення перевізних документів на перевезення завантажених та/або порожніх вагонів на станцію навантаження у кількості, необхідній для формування маршрутного поїзду, і відправлення маршрутного поїзду за РРМП у визначені таким РРМП терміни (строки). Замовник забезпечує (здійснює) проставляння в графі 7 перевізних документів відмітки "РРМП", а у графі "Найменування вантажу" ("Наименование груза") перевізних документів - відмітку "Перевезення на особливих умовах, договір №__ від _._.20_. З одержувачем погоджено".
Пунктом 4.5 договору РРМП (в редакції від 26.09.2019) визначено, що замовник, здійснює навантаження та/або вивантаження вагонів та передає завантажені та/або вивантажені вагони на колії загального користування у кількості, достатній для формування маршрутного поїзду, не раніше ніж за 4 години і не пізніше ніж за 3 години до часу відправлення маршрутного поїзду за РРМП. 
Розділом 4 "Плата за надання послуг" договору РРМП в редакції №2 (чинний з 10.11.2019) встановлено наступні умови:
4.1. Плата при наданні послуг з організації перевезень маршрутними поїздами за РРМП розраховується і стягується відповідно до розд. 3 основного договору про надання послуг з підвищенням розміру інфраструктурної складової плати тарифу визначеного для власного вагону (Івл) на 20 % відповідно до п. 23 розд. ІІ збірка тарифів (далі - інфраструктурна складова тарифу).
4.2. У випадку накопичення маршрутного поїзду на коліях станції, замовником до моменту оформлення перевізного документу (документів) на весь маршрутний поїзд сплачується плата за вільним тарифом "Організація перевезень і накопичення власного рухомого складу згідно з укладеними договорами", відповідно до додатку №1 до основного договору про надання послуг, а також плата за користування вагоном, що перебуває у безпосередньому розпорядженні вантажовласника.
4.3. У випадку визначення замовником розміру ставки плати за використання вагонів перевізника більше, ніж визначено в додатку 2 до основного договору про надання послуг, плата нараховується за ставкою, запропонованою замовником в замовленні на РРМП.
14.11.2019 відповідачем згідно накладної №36727774 прийнято до перевезення по станції Здолбунів Львівської залізниці маршрутний поїзд у кількості 45 вагонів-зерновозів на особливих умовах за РРМП зі скороченим терміном доставки (закінчується 15.11.2019, 07:59), про що свідчать відмітки у графах 7, 20, 38, 56 вказаної накладної. (а.с. 33 т.1)
За позицією позивача, відповідачем, в порушення п. 4.2 розділу 4 договору РРМП в редакції №2, при розрахунку плати за надання послуг з перевезення вантажу на особливих умовах за РРМП безпідставно та протиправно по накопичувальній картці №14112035 від 14.11.2019 нарахований збір за зберігання вантажу під час накопичення маршрутного поїзда та в односторонньому порядку стягнуто з особового рахунку позивача кошти в розмірі 82  839, 84 грн. з ПДВ. (а.с. 35 т.1)
14.02.2020 позивач надіслав на адресу відповідача претензію за вих. №1402-052 з вимогою про повернення неправомірно стягнутих коштів у сумі 82  839, 84 грн. (а.с. 39 т.1)
Відповідач листом від 09.06.2020 за №ЦТЛ-19/1033 повідомив позивача, що згідно переліку №20200527 від 27.05.2020 позивачу повернуто збір за зберігання вантажу у розмірі 8  300, 04 грн. з ПДВ, в задоволенні претензійних вимог у розмірі 74 539, 80 грн. відмовляється, як необґрунтовано пред`явлених. (а.с. 41 т.1)
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що з огляду на укладений між сторонами Договір про РРМП в редакції №2, безпідставним є застосування до спірних правовідносин сторін пункту 9 Правил зберігання вантажів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644 (із змінами та доповненнями), на приписи якого посилався відповідач, зазначаючи, що за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та х інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки. Зазначивши, що з тих же підстав є необґрунтованими посилання відповідача на п.п. 2.3 п.2 розподілу 111 Збірника тарифів та прийшов до висновку про те, що відповідач у спірних правовідносинах безпідставно нарахував позивачу плату за зберігання вантажу та стягнув відповідний збір у розмірі 74  538, 80 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
Статтею 908 ЦК України передбачено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
У відповідності до вимог ст. 909 ЦК України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
Обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом визначається Статутом залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6.04.1998 №457 (далі - Статут).
Згідно з п. 22 Статуту, за договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов`язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату.
Відповідно до п. 6 Статуту, накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.
Пунктом 63 Статуту встановлено, що перевезення вантажів на особливих умовах здійснюються за окремими договорами. При цьому сторони вправі передбачати у договорах додаткову відповідальність за виконання зобов`язань щодо перевезень вантажів.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме із залізничної накладної,  позивачем було подано відповідачу заявку щодо відправлення маршрутного поїзду з датою відправлення 14.11.2019 зі станції Здолбунів Львівської залізниці на станцію призначення Одеса-Порт. (а.с.33 т.1 )
Для забезпечення навантаження маршруту на станцію Здолбунів Львівської залізниці для ТОВ "Грейнсвард" за накладною №36727774 прибуло 45 вагонів-зерновозів перевізника зі скороченим терміном доставки.  
Пунктом 3 Правил складання актів (стаття 129 Статуту), затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 №334, визначено, що акти загальної форми складаються для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу та вантажобагажу і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, зокрема, затримки вагонів на станції призначення в очікуванні подачі під вивантаження (перевантаження) з причин, що залежать від одержувача, власника залізничної під`їзної колії, порту, підприємства; відмови вантажовласника від підписання: облікової картки виконання плану перевезень вантажів, накопичувальної картки, відомості плати за користування вагонами (контейнерами); в інших випадках для засвідчення обставин, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, якщо при цьому не потрібне складання комерційного акту. Акт загальної форми підписується особами, які беруть участь у засвідченні обставин, що стали підставою для складання акта, але не менше як двома особами.
Відповідно до п. 8 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 №113, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 15.03.1999 за №165/3458, у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери.
Матеріалами справи підтверджується, що представниками станції Здолбунів Львівської залізниці були складені акти загальної форми №№4363 від 12.11.2019 (а.с. 104 т.1); 4373 від 12.11.2019 (а.с. 107 т.1); 4378 від 13.11.2019 (а.с. 101 т.1); 4384 від 13.11.2019 (а.с. 98 т.1); 4389 від 14.11.2019 (а.с. 110 т.1), які отримані та підписані представником позивача - менеджером Чижмаром А.Р. без заперечень та зауважень. Вказаними актами засвідчено, вагони завантажені та переважені та відставлені на колії станції в очікуванні оформлення маршруту.
Факт складання та підписання уповноваженою особою позивача вказаних актів загальної форми, позивач не заперечив.
Разом з тим, апелянт зазначає, що в період очікування оформлення перевізного документу маршрутом здійснювалось зберігання вантажу на коліях станції відправлення вантажів відповідно до Правил перевезення вантажу, у зв`язку з чим відповідачем було нараховано збір за зберігання вантажу та списано кошти з особового рахунку позивача.
Колегія суддів не погоджується з доводам апелянта про правомірність нарахування ним у спірному випадку збору за зберігання вантажу, враховуючи наступне. 
Як вже зазначалось, між позивачем та відповідачем шляхом приєднання (акцепту) укладено Договір про перевезення вантажів на особливих умовах - за розкладом руху маршрутних поїздів (Договір РРМП).
Враховуючи характер укладеного між сторонами договору про перевезення вантажів на особливих умовах - за розкладом руху маршрутних поїздів, сторонами погоджено специфічні умови перевезення вантажів, які є визначальними щодо порядку надання відповідних послуг та особливостей їх оплати.
Редакція №2 Договору РРМП в частині розділу 4 "Плата за надання послуг" набула чинності з 10.11.2019, тобто до спірного відправлення підлягають застосуванню умови п. 4.1 - 4.3 розділу 4 Договору РРМП в редакції №2.
Так, пунктом 4.2 Договору про РРМП в редакції №2 визначено, що у випадку накопичення маршрутного поїзду на коліях станції, замовником до моменту оформлення перевізного документу (документів) на весь маршрутний поїзд сплачується плата за вільним тарифом "Організація перевезень і накопичення власного рухомого складу згідно з укладеними договорами", відповідно до додатку №1 до основного договору про надання послуг, а також плата за користування вагоном, що перебуває у безпосередньому розпорядженні вантажовласника.
Таким чином, наведеним пунктом Договору про РРМП в редакції №2 сторонами в двохстороньому порядку погоджено, що у випадку накопичення маршрутного поїзду замовником до моменту оформлення перевізного документу (документів) на весь маршрутний поїзд сплачується:
- плата за вільним тарифом "Організація перевезень і накопичення власного рухомого складу згідно з укладеними договорами", відповідно до додатку №1 до Основного договору;
- плата за користування вагоном, що перебуває у безпосередньому розпорядженні вантажовласника.
Інших додаткових платежів та/або зборів, в т.ч. і збору за зберігання вантажу, саме під час накопичення маршрутного поїзду до моменту оформлення перевізного документу (документів) на весь маршрутний поїзд - не передбачено ні пунктом 4.2, ні жодним іншим пунктом розділу 4 "Плата за надання послуг" договору про РРМП в редакції №2.
Не можуть бути покладені в основу рішення доводи відповідача про те, що позивачем не враховано вимоги пункту 1.2 договору про РРМП, в якому зазначено, що в частині, не врегульованій цим договором, сторони керуються укладеним між ними основним договором, оскільки в силу  наведених умов п. 1.2 договору про РРМП, положення основного договору в частині, врегульованій договором РРМП в редакції № 2, не застосовуються до спірних правовідносин сторін, оскільки такі правовідносини врегульовані договором РРМП в редакції №2, зокрема, п. 4.2 розділу 4 "Плата за надання послуг".
Оскільки спірні правовідносини врегульовані договором РРМП в редакції №2, то не підлягає застосуванню і п. 2.1.7 основного договору, згідно якого замовник зобов`язаний відшкодувати перевізнику витрати, пов`язані із затримкою вагонів, контейнерів і вантажів, що виникли на станціях залізниць України, зокрема, через інші причин, що не залежать від перевізника. Оплата вказаних послуг здійснюється шляхом списання сум з внесеної передоплати за кодом платника.
В свою чергу, з огляду на укладений між сторонами договір про РРМП в редакції №2, безпідставним є застосування до спірних правовідносин сторін пункту 9 Правил зберігання вантажів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644 (із змінами та доповненнями), на приписи якого посилався апелянт, зазначаючи, що за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки. Також, безпідставним є посилання відповідача на пп. 2.3 п. 2 розділу III Збірника тарифів.
Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач у спірному випадку безпідставно нарахував позивачу плату за зберігання вантажу та стягнув з позивача відповідного збору у розмірі 74  539, 80 грн.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Приписами наведеної статті встановлено: особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 ЦК України). Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України). Положення цієї глави застосовуються також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (п. 4 ч. 3 ст. 1212 ЦК України).
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. 
Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає підстави дійти для висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що  у відповідача були відсутні підстави для нарахування позивачу плати за зберігання вантажу та стягнення з позивача 74 539, 80 грн. відповідного збору, грошові кошти в сумі 74 539, 80 грн. було набуто відповідачем без достатньої правової підстави. Відповідно до обставин даної справи між сторонами існують правовідносини на підставі основного договору та договору РРМП, однак кошти у сумі 74 539, 80 грн. стягнуто відповідачем не на виконання цих договорів, тобто перерахування відбулось без правових підстав, а отже вимоги позивача про стягнення з відповідача 74 539, 80 грн., як безпідставно набутих коштів (ст. 1212 ЦК України) є обґрунтованими, про що обґрунтовано зазначено місцевим господарським судом. 
Окрім того, відповідач не погодившись з додатковим рішенням, в апеляційній скарзі  просив скасувати додаткове рішення господарського суду міста Києва від 05.04.2021, прийняти нове яким відмовити в задоволенні витрат про надання правової допомоги.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу в цій частині, відповідач зазначив, що   витрати позивача на правову допомогу не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а отже суперечить принципу розподілу таких витрати. Судом першої інстанції не здійснено аналіз щодо співмірності розміру витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, зі складністю справи та  обсягом виконаних робіт.
Як свідчать матеріали справи, 02.04.2021 після винесення рішення господарського суду міста Києва від 29.03.2021, позивач подав до суду першої інстанції клопотання про розподіл судових витрат, в якому просив покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10  000, 00 грн. 
Додатковим рішенням господарського суду міста Києва від 05.04.2021 стягнуто з відповідача на користь позивача 5000, 00 грн. витрат на професійну  правничу допомогу, суд першої інстанції погодився з доводами відповідача щодо неспівмірності заявлених позивачем витрат на послуги адвоката із складністю справи у розмірі 10 000, 00 грн., обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також що розмір таких витрат є необґрунтованим.
Відповідно до ч.ч. 1-4  ст. 126 Господарського процесуального кодексу України  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частинами 5, 6  ст. 126 Господарського процесуального кодексу України  передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У розумінні положень ч. 5  ст. 126 Господарського процесуального кодексу України  зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Така позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
Об`єднана палата у вказаній постанові зазначає, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4  статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього  Кодексу  визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Відповідно до ч. 5  ст. 129 Господарського процесуального кодексу України  під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. 6  ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
На підтвердження заявлених витрат позивачем надано наступні документи:
-      копію договору про надання правової допомоги №01-02 від 03.02.2020 (а.с. 50 т.1); 
- акт виконаних робіт (наданих послуг) №01-02/118 від 24.11.2020 (а.с. 181 т.1), №01-02/142 від 31.03.2021 (а.с. 184 т.1); 
- рахунки на оплату №01-02/118 від 24.11.2020 (а.с. 182 т.1), №01-02/142 від 31.03.2021 (а.с. 185 т.1);
- платіжні доручення №6367 від 24.11.2020, №6464 від 31.03.2021 на загальну суму 10  000, 00 грн. (а.с.181-186 т.1);
05.01.2012 до суду першої інстанції від відповідача надійшов відзив на позову заяву (а.с. 60-145 т.1), в якому відповідач заперечив проти розміру  витрат на правничу допомогу, зазначених позивачем у попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат.  
Апеляційний суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі  статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З огляду на обставини справи (предмет позову), справа не є складною і підготовка до її розгляду не потребує аналізу великої кількості норм чинного законодавства, значних затрат часу та зусиль, а також враховуючи представництво адвоката в аналогічних справах (№№910/1838/20, 910/1839/20, 910/2104/20, 910/2083/20, 910/2103/20, 910/2082/20), то заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаними роботами із предметом позову, а тому розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в цьому випадку не відповідає критеріям розумності, співрозмірності та справедливості.
Враховуючи вищевикладене, а також клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, керуючись критерієм розумності розміру адвокатських витрат, колегія суддів дійшла висновку про те, що заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу правомірно задоволена судом першої інстанції в частині покладення на відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 5000, 00 грн.
Також, є необґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача, що судом першої інстанції безпідставно, з власної ініціативи, було зменшено витрати на правничу допомогу без відповідного обґрунтованого клопотання відповідача, зважаючи на наступне.
Як вже зазначалось, 05.01.2021 відповідач звертаючись до суду першої інстанції з відзивом на позовну заяву, в якому зазначив про те, що заперечує проти розміру витрат на правничу допомогу, зазначених позивачем у попередньому (орієнтовному)  розрахунку суми судових витрат, а саме витрат на правничу в розмірі 7  000, 00 грн. (а.с. 60-145 т.1)
Як вбачається з матеріалів справи, рішення господарського суду міста Києва було прийнято 29.03.2021, клопотання позивача було подано 02.04.2021, а додаткове рішення господарським судом міста Києва було винесено 05.04.2021, тобто через два дні після звернення позивача з клопотанням.
 Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає , що  доводи апелянта щодо відсутності клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу безпідставними, та необґрунтованим, оскільки як вбачається з матеріалів справи,  справа є малозначною, і розглядалась в суді першої інстанції в спрощеному провадженні без виклику представників сторін, тому судом першої інстанції правомірно прийнято до уваги, заперечення відповідача, проти стягнення адвокатських витрат, зазначених у відзиві на позов, як достатньо обґрунтоване клопотання про зменшення витрат на послуги адвоката.    
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність зменшення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, та наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000, 00 грн.
Таким чином, Північним апеляційним господарським судом враховано всі доводи апелянтів та перевірено оскаржуване рішення та додаткове рішення щодо дослідження обставин справи і застосування норм матеріального та процесуального права та встановлено, що підстави для скасування рішення та додаткового рішення відсутні.
Враховуючи викладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, рішення  господарського суду міста Києва від 29.03.2021 та додаткове рішення господарського суду міста Києва від 05.04.2021 не підлягають скасуванню. 

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273-279, 281-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Північний  апеляційний господарський суд,

                                                  ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення господарського суду міста Києва від 29.03.2021 та на додаткове рішення господарського суду міста Києва від 05.04.2021 залишити без задоволення.  
2.          Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" на додаткове рішення господарського суду міста Києва від 05.04.2021 залишити без задоволення.  
3.           Рішення господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі               №910/18899/20 залишити без змін.
4.          Додаткове рішення господарського суду міста Києва від 05.04.2021 у справі №910/18899/20 залишити без змін.
5. Матеріали справи №910/18899/20 повернути до господарського суду міста Києва.
6.  Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена  до Верховного Суду відповідно до ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя                                                            М.А. Руденко 

Судді                                                                                Є.Ю. Пономаренко

                                                                                М.А. Барсук