Головуючий І інстанції: Є.Д. Кравченко

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 р. 	Справа № 480/5603/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Судді-доповідача Ральченка І.М.,
Суддів: Катунова В.В. ,  Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.03.2021,  по справі № 480/5603/20
за позовом     ОСОБА_1  
до     Управління поліції охорони в Сумській області                    
про зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати   Управління поліції охорони в Сумській області нарахувати і виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 серпня 2017 року по 27 серпня 2020 року в розмірі 237 104,30 грн.
Рішенням  Сумського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 позов задоволено частково.
Зобов`язано Управління поліції охорони в Сумській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 серпня 2017 року по 27 серпня 2020 року в розмірі 17 345 грн. 06 коп. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Позивач, не погоджуючись з судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції неправомірно зменшено розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні із застосуванням коефіцієнтів, оскільки в рішенні  суду відсутнє посилання на законодавчі акти, на підставі яких проведено таке зменшення; не враховано рішень Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1309/17, від 21.03.2018 у справі № 806/533/16, від 31.03.2020 у справі № 808/2122/18, в яких судом не було застосовано понижаючих коефіцієнтів чи формул.
Управління поліції охорони в Сумській області (далі відповідач) надало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі положень ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що позивач з 1994 року  проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 - в Національній поліції, перед звільненням обіймав посаду поліцейського взводу охорони об`єктів публічної безпеки № 2 батальйону Управління поліції охорони в Сумській області.
Наказом начальника Управління поліції охорони в Сумській області від 31.08.2017 № 289 о/с “По особовому складу” відповідно до п. 2 ч. 1  ст. 77 Закону України “Про Національну поліцію”  позивача звільнено зі служби через хворобу з 31.08.2017 (а.с. 6). 
В наказі також зазначено виплатити позивачу грошову компенсацію за 16 днів невикористаної відпустки за 2016 рік та за 30 днів невикористаної відпустки за 2017 рік.
В день звільнення позивачу не проведено нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016 рік та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 та 2017 роки.
Виплата позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні (в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби) у сумі 72 036,00 грн. здійснювалась частинами, починаючи з 22 вересня 2017 року, а остаточно виплачена - 23 серпня 2018 року, що підтверджується довідкою Управління поліції охорони в Сумській області від 25.09.2020 № 1959/43/38/3/01-2020 (а.с. 101).
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 11.09.2019 у справі №480/2699/19 визнано протиправною відмову Управління поліції охорони в Сумській області у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виплату грошової компенсації за невикористані дні відпуски за 2016 рік у сумі 3 340 грн. 80 коп. Зобов`язано Управління поліції охорони в Сумській області виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпуски за 2016 рік у сумі 3 340 грн. 80 коп. з відрахуванням необхідних податків та зборів (а.с. 10-12).
На виконання рішення суду 14.11.2019 Управлінням поліції охорони в Сумській області виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані дні відпуски за 2016 рік у сумі 3290,69 грн. з відрахуванням необхідних податків та зборів, що підтверджується платіжним дорученням, відомостями, розрахунковим листком (а.с.107-110).
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 у справі № 480/2072/20, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2021, визнано протиправною бездіяльність Управління поліції охорони в Сумській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невідбуті додаткові відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з органів внутрішніх справ - 31 серпня 2017 року. Зобов`язано Управління поліції охорони в Сумській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невідбуті додаткові відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з органів внутрішніх справ - 31 серпня 2017 року: 3 042,20 грн. за 2016 рік та 3 042,20 за 2017 рік, всього за два роки – 6 084,40 грн. (а.с. 123-130).
На виконання вказаного рішення суду 08.02.2021 відповідачем виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017 роки у сумі 4897,94 грн. з відрахуванням податків та зборів, що підтверджується  платіжним дорученням та розрахунковим листком (а.с. 142-143).
Позивач, у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 серпня 2017 року по 27 серпня 2020 року в розмірі 17 345 грн. 06 коп. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28.01.2021 по справі № 240/11214/19, від 24.12.2020 по справі № 340/401/20, від 05.08.2020 по справі № 826/20350/16, від 15.07.2020 по справі № 824/144/16-а, від 31.10.2019 по справі № 2340/4192/18, від 26.06.2019 по справі № 826/15235/16.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Колегія суддів зазначає, що період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.
Судовим розглядом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності роботодавця за невчасний розрахунок при звільненні в частині виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016 рік та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 та 2017 роки.
Так, відповідач провів фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати зазначених одноразової грошової допомоги при звільненні та грошової компенсації за невикористані відпустки поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.
В даному випадку позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на грошову компенсацію за невикористані дні відпусток, що встановлено судовими рішеннями, просив відповідача нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 серпня 2017 року по 27 серпня 2020 року в розмірі 237 104,30 грн.
Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за  невикористані відпустки.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 21.04.2021 по справі № 120/3857/19-а.
Щодо доводів позивача про неправомірність рішення суду першої інстанції в частині зменшення суми стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19, зазначав що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (постанова Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Судовим розглядом встановлено, що позивача звільнено зі служби з 31.08.2017, в день звільнення йому не виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні -  затримка тривала 358 днів (з 31.08.2017 по 23.08.2018); грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016 рік - затримка тривала 806 днів (з 31.08.2017 по 14.11.2019); грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 та 2017 роки -  затримка тривала 1258 днів (з 31.08.2017 по 08.02.2021). 
Отже, вказані виплати сплачені позивачу поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.
При цьому, позивач просить нарахувати та виплатити середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні в сумі 237 104,30 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначена сума у порівнянні із виплаченими позивачу сумами одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016 рік, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 та 2017 роки, є неспівмірною.
При визначенні розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача (17 345 грн 06 коп) судом першої інстанції було враховано розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, період затримки,  обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, розмір майнових втрат позивача, спричинених несвоєчасною виплатою йому вищезазначених сум, принцип справедливості та співмірності.
Судом першої інстанції проведено наступний розрахунок середнього заробітку за час затримки належних позивачу виплат.
Згідно розрахункових листків за два повні календарні місяці червень та липень 2017 року позивачу нараховано 15 133,93 грн. (7569,18+7564,75) грн. Середньоденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 становить 248,01 грн (15 133,93 грн : 61 день), середньомісячний розмір грошового забезпечення  - 7 566,97 грн (15 133,93 : 2 місяці) (а.с. 161 - 162).
Щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні судом визначено коефіцієнт 0,034% від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (сума одноразової грошової допомоги при звільненні – 72 036,00 грн/ 23 роки, за які нараховувалась виплата/12 = 261,00 грн / 7566,97 грн – середня заробітна плата) та з урахуванням днів затримки (358), середньоденної заробітної плати (248,01 грн) розраховано середній заробіток за час затримки у розмірі 3 018, 77 грн (0,034 х 358 х 248,01).
Щодо виплати компенсації щорічної основної відпустки за 2016 рік  судом визначено коефіцієнт 0,027% від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (сума компенсації за вказану відпустку – 3 340,80 грн/16 днів, за які нараховувалась виплата, = 208,80 грн/ 7566,97 грн - середня заробітна плата), та з урахуванням днів затримки (806), середньоденної заробітної плати (248,01 грн) розраховано середній заробіток за час затримки у розмірі 5 397, 19 грн (0,027 х 806 х 248,01).
Щодо виплати компенсації щорічної додаткової відпустки за 2016, 2017 роки судом визначено коефіцієнт 0,033% від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (сума компенсації за вказану відпустку – 6 084,40 грн/ 2 роки, за які нараховувалась виплата/12 = 253,52 грн/ 7566,97 грн - середня заробітна плата), та з урахуванням днів затримки, за які вказує позивач – з 31.08.2017 по 27.08.2020 (1091 день), середньоденної заробітної плати (248,01 грн) розраховано середній заробіток за час затримки у розмірі 8 929, 10 грн (0,033 х 1091 х 248,01).
З огляду на викладене, виходячи з принципу розумності, справедливості, пропорційності та співмірності ймовірних втрат позивача через неповний розрахунок при звільненні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обрахована сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, підлягає зменшенню до 17 345,06 грн.
Доводи апелянта про неправомірне зменшення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні із застосуванням коефіцієнтів та не врахування рішень Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1309/17, від 21.03.2018 у справі № 806/533/16, від 31.03.2020 у справі № 808/2122/18, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки зменшення розміру середнього заробітку позивача здійснено судом першої інстанції  з урахуванням критеріїв, визначених постановами Верховного Суду 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19.
Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 30.01.2019 по справі № 755/10947/17, суди при вирішенні спорів мають враховувати останню правову позицію Верховного Суду.
Отже, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 по справі № 480/5603/20  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		І.М. Ральченко 	
Судді	   	В.В. Катунов    І.С. Чалий