Ухвала
Іменем України 
31 серпня 2021 року
м. Київ
справа № 552/6427/19
провадження № 51 – 6221 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 02 вересня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року, 
встановив:
Вироком Полтавського районного суду Полтавської області від  02 вересня 2020 року 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , раніше  судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 115 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у умисному легкому тілесному ушкодженні, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого                ч. 1 ст. 125 КК України, та  в убивстві, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого  ч. 1 ст. 115 КК України за обставин, викладених у вироку.
Засуджений ОСОБА_4 звернувся  до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою на рішення суду першої та апеляційної інстанцій та клопотанням про поновлення строку їх оскарження.
Розглянувши наведені у клопотанні засудженого причини пропуску ним строку на касаційне оскарження рішень суду першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів Верховного Суду визнає такі причини поважними, а тому вважає за необхідне поновити цей строк.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності своєї винуватості та правильності кваліфікації його дій, оскаржує рішення суду першої та апеляційної інстанцій як незаконні, оскільки вважає, що вони винесені з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і його особі  через суворість і просить змінити вказані рішення та пом`якшити призначене йому покарання. В обґрунтування своїх вимог стверджує, що  судами першої та апеляційної інстанцій не враховано у повній мірі обставини, які пом?якшують покарання, а саме, з?явлення зі зізнанням, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також вважає, що судами не взято до уваги стану тяжкого алкогольного сп?яніння та провокуючої поведінки потерпілого.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновки суду про винуватість  ОСОБА_4 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому злочину в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги засудженого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та щодо суворості покарання, є такими, що не заслуговують на увагу.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Водночас згідно із ч. 2 зазначеної норми покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.
Доводи касаційної скарги засудженого про не врахування в повній мірі судами першої та апеляційної інстанцій при призначенні йому покарання обставин, які пом`якшують покарання, обґрунтованими визнати не можна.
Як вбачається із наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд,обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання  ОСОБА_4 , призначаючи йому остаточне покарання у виді позбавлення волі, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, одне з яких, відповідно до частини 5 статті 12 КК України є особливо тяжким, а інше - кримінальним проступком; відомості про особу  ОСОБА_4 , який має середню професійно-технічну освіту, неодружений, раніше судимий за вчинення насильницького злочину проти особи, який має згідно з висновком експерта емоційно нестійкий розлад особистості; посткримінальну поведінку обвинуваченого, яка, з одного боку, проявилася у очікуванні на місці події на співробітників поліції, а з іншого - висловлюванням погроз на адресу потерпілої та свідків під час досудового розслідування та судового розгляду; ступінь тяжкості інкримінованих правопорушень та їх наслідків для суспільства. Обставиною, яка пом?якшує покарання засудженому судом визнано активне сприяння розкриттю злочину. Обставинами, які обтяжують покарання засудженому, судом визнано вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніннята вчинення злочину щодо особи похилого віку.
Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, врахував всі зазначені обставини в їх сукупності, а саме, тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, особу засудженого, його поведінку як до вчинення кримінального правопорушення і після цього,  загальні засади призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації та невідворотності покарання, а також ту обставину, що серед злочинів проти особи вбивство становить особливу небезпеку.
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої та апеляційної інстанцій про призначення  ОСОБА_4 остаточного покарання в межах санкцій ч. 1 ст. 125 КК України, ч. 1 ст. 115 КК України, із застосуванням положень ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі строком на 13 років, є законними, обґрунтованими та відповідає принципам справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації та невідворотності покарання.
Підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_4  покарання явно несправедливим через його суворість, про що засуджений зазначає у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
У свою чергу, при розгляді апеляційної скарги  засудженого, суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу засудженого залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.
Тому колегія суддів вважає, що призначене   ОСОБА_5 покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. ст. 50, 65 КК України.
Отже, обґрунтування касаційної скарги засудженого не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Поновити засудженому  ОСОБА_4 строк касаційного оскарження вироку Полтавського районного суду Полтавської області від  02 вересня 2020 року та ухвали Дніпровського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від           02 вересня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 лютого       2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                ОСОБА_3