ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/5762/20          Суддя (судді) суду 1-ї інст.: 
          Л.В. Трофімова

ПОСТАНОВА
Іменем України

08 липня 2021 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді          Сорочка Є.О.,
суддів           Єгорової Н.М., 
          Коротких А.Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБК ВІЗАРД" на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБК ВІЗАРД" до Головного управління Дердавної податкової служби у Черкаській області, Державної   податкової служби України   про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Черкаській області від 04.11.2020 № 703/23-00-07-0410.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 у задоволення позову відмовлено.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є неправомірним та підлягає скасуванню.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно відомостей з ЄДР (https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search) ТОВ «ВБК Візард» зареєстровано як суб`єкт підприємницької діяльності 26.02.2014 та взято на облік як платника податків. Юридична адреса: вул. Смілянська, 165, м. Черкаси, 18006.
Відповідно до наказу Головного управління Дердавної податкової служби у Черкаській області від 15.06.2020 № 625 та направлень на перевірку від 15.06.2020 № 243/23-00-05-0108, № 244/23-00-05-0108 та № 245/23-00-05-0807 працівниками Головного управління ДПС у Черкаській області проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «ВБК Візард» з питань перевірки законності декларування від`ємного значення з ПДВ за квітень 2020 року, що становить більше 100 тис. грн. 
Результати перевірки оформлено актом від 02.07.2020 № 124/23-00-05-0805/39113731, згідно висновків якого за позивачем встановлено порушення вимог пункту 187.1 статті 187, пункту 192.1 статті 192, пункту 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.1, 201.2, 201.7 статті 201 Податкового кодексу України (далі - ПК) у результаті чого завищено від`ємне значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за квітень 2020 року на суму 370 689 грн.
Позивачем 16.07.2020 подано до Головного управління ДПС у Черкаській області заперечення  № 29, що згідно з рішенням Головного управління ДПС у Черкаській області від 29.07.2020 № 15689/23-00-05-0814 (а.с.34-48 т.1) визнані як безпідставні.
На підставі висновків акту перевірки, Головним управлінням ДПС у Черкаській області прийнято податкове повідомлення-рішення № 0005500508 про зменшення позивачу від`ємного значення суми ПДВ на 370 689 грн та податкове повідомлення-рішення №0005510508 про збільшення суми грошового зобов`язання з ПДВ у сумі 1 065 688 грн  за податковим зобов`язанням за штрафними фінансовими санкціями у сумі 266422 грн.
Позивачем 17.08.2020 подано скаргу № 32-СК до ДПС України щодо визначення грошових зобов`язань відповідно до ППР від 31.07.2020 № 0005500508 та №0005510508, за результатами розгляду якої  16.10.2020 ДПС України прийнято рішення № 30230/6/99-00-06-02-02-06, яким скасовано ППР від 31.07.2020 № 0005500508 та №0005510508 у частині взаємовідносин з ТОВ «АК Інжинирінг», а скаргу задоволено частково. Також ДПС зобов`язало Головне управління ДПС у Черкаській області вжити заходів відповідно до вимог підпункту 78.1.12 статті 78 ПК з питань взаємовідносин з ТОВ «АК Інжинирінг».
У подальшому, 04.11.2020 Головним управлінням ДПС у Черкаській області як наслідок згідно з  пп.54.3.1 п.54.3 ст. 54 п.58.1 ст.58, п.123.1 ст.123 ПК прийнято ППР від 04.11.2020 № 703/23-00-07-0410, яким зменшено розмір відємного значення ПДВ, відповідно до якого сума завищення від`ємного значення  складає 341 121 грн за звітний період квітень 2020 року щодо декларації 20.05.2020 № 9111193881. 
Не погодившись з таким рішенням, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що висновки акта перевірки від 02.07.2020 № 124/23-00-05-0805/39113731 про порушення позивачем норм податкового законодавства є обґрунтованими та не спростовуються матеріалами справи, тому ППР форми «В4» щодо суми завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду шляхом зменшення суми від`ємного значення ПДВ і дії відповідачів щодо спірних відносин є правомірними, а позовні вимоги про протиправність ППР від 04.11.2020 № 703/23-00-07-0410 документально не підтверджуються, позаяк оскаржуване ППР хоча і містить певні недоліки оформлення, проте правильно визначає зміст і характер встановленого податкового правопорушення - завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за квітень 2020 року у сумі 341121 грн під час взаємовідносин позивача з ТОВ «Аміді спецбуд», у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог належить відмовити повністю
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 185.1 статті 185 ПК об`єктом оподаткування (податком на додану вартість) є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.
Згідно пункту 187.1 статті 187 ПК датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Пунктом 201.10 ПК передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Згідно підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Відповідно до пунктів 198.1, 198.2 статті 198 ПК до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Згідно пункту 198.3 статті 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленню пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК. Так, згідно з положеннями пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV (далі - Закон №996-XIV).
Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
При цьому, варто звернути увагу, що одним із принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності є превалювання сутності  над  формою  -  операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (стаття 4 Закону №996-XIV). У відповідності до зазначеного принципу, неважливо яку операцію було оформлено документально, значення має виключно те, яка операція була здійснена фактично. Тобто, документальне оформлення операції, відмінної від тої, яка реально відбулася, не дає права особі обліковувати таку операцію, натомість обліку підлягає та операція, яка фактично відбулася.
Відповідно до статті 1 Закону №996-XIV первинний документ - документ, який містить  відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
З огляду на викладені норми первинний документ може бути підставою для бухгалтерського та податкового обліку виключно у разі фактичного здійснення тієї господарської операції, про яку він містить  відомості. Тобто для бухгалтерського та податкового обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарської операції.
Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.
Таким чином, предмет доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції, а відтак і обґрунтованість визначення податкового кредиту позивача.
Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх доводів щодо неправомірності формування позивачем спірних сум податкової звітності контролюючий орган вказав на нереальність господарських операцій позивача з ТОВ «Аміді спецбуд».
Так, між ТОВ «ВБК Візард» та ТОВ «Аміді спецбуд» укладено договір субпідряду від 25.02.2020 №25-02/20 за яким субпідрядник на свій ризик та за завданням підрядника, зобов`язується виконати і здати підряднику комплекс робіт: робити будівельно-монтажні, інші, (код 43.29 ДКПП) (фасадні роботи) на об`єкті: «реконструкція нежитлової будівлі під адміністративну будівлю за адресом: вул. Короленківська, 3 в Голосіївському районі м. Києва», а підрядник зобов`язується прийняти такі роботи і оплатити їх на умовах договору.  Згідно пункту 3 договору від 25.02.2020 загальна орієнтовна вартість договору становить 1  260  096 грн, у т.ч. ПДВ 210  016 грн. 
У додатках до договору сторони погодили договірну ціну (додаток №3), підписали акти прийому-передачі будівельного майданчика (додаток №4), проектної документації (додаток №5)
На підтвердження виконання умов наведеного договору позивачем надано довідки про вартість виконаних робіт, акти приймання виконаних робіт, накладні на переміщення, податкові накладні, платіжні доручення. Також матеріали справи містять акти списання матеріалів, реєстри передачі виконавчої документації, акти на закриття прихованих робіт, загальний журнал робіт, акт готовності об`єкта до експлуатації, наказ про призначення особи, відповідальної за видачу товаро-матеріальних цінностей, податкові декларації, 
Наведене у своїй сукупності дає підстави для висновку, що позивач здійснював витрати на придбання у ТОВ «Аміді спецбуд» послуг для провадження своєї господарської діяльності, а спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при їх здійсненні.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вказав про те, що ТОВ «Аміді спецбуд» не нараховувало та не виплачувало заробітну плату частині осіб, які внесені до наданого ТОВ «Аміді спецбуд» переліку працівників, що задіяні на об`єкті з виконання умов договору субпідряду від 25.02.2020 №25-02/20. Проте, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що наведені обставини жодним чином не свідчать про нереальність спірних господарських операцій чи неможливість позивача їх відображення у податковому обліку.
Безпідставним є також посилання суду першої інстанції на «суттєву» відмінність підписів директора та інших посадових осіб позивача у спірних документах. Наведені обставини є виключно суб`єктивним припущенням суду, яке не підтверджено жодними належними та достовірними доказами. Окрім того, візуальна відмінність підписів сама по собі не може свідчити про їх приналежність різним невстановленим особам.
Відсутність доказів перебування директора позивача чи інших осіб поза межами місця їх проживання (зокрема у відрядженні) у день підпитання певних документів, а також відсутність доказів користування послугами електронного та/або поштового зв`язку, не є обставинами, які підлягають доказуванню у даній справі та впливають на реальність спірних господарських операцій.
Відповідач, з яким погодився і суд першої інстанції, в обґрунтування своєї позиції вказував про те, що позивачем не надано календарного графіку виконання робіт, плану фінансування будівництва. Проте, колегія суддів наголошує на тому, що у спірному договорі субпідряду наявність цих документів не визначено. На переконання суду апеляційної інстанції, їх відсутність не є обставиною, яка унеможливлює надання спірних послуг контрагентом позивача.
Суд першої інстанції зазначив, що акти виконаних робіт не містять підпису фахівця з технічного нагляду. Проте, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що технічний нагляд за виконанням спірних субпідрядних робіт не здійснювався.
Обставини непідтвердження повноважень Тихомирова В.А. , який від імені позивача підписував акти на закриття прихованих робіт, не є такими, що впливають на предмет доказування у даній справі. Правосуб`єктність позивача у даному спорі не є сумнівною.
Як вірно вказав суд першої інстанції, згідно з ліцензією від 23.10.2019 № 60-Л ТОВ «Аміді спецбуд» має право здійснювати господарську діяльність з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками, у переліку видів робіт зазначено клас наслідків СС2, клас робіт СС3 - не зазначено.  У свою чергу, як стверджує позивач, ТОВ «Аміді спецбуд» виконувало роботи у межах ліцензії з класу наслідків СС2. Спростувань наведеним доводам відповідач не навів.
Щодо посилань на інформацію ГУ Держпраці у Київській області та ГУ Держпраці у Донецькій області про те, що ТОВ «Аміді спецбуд» не зверталось з приводу отримання дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та реєстрації декларації відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства з питань охорони праці, дозволи на виконання робіт підвищеної небезпеки ТОВ «Аміді спецбуд» не видавались, колегія суддів зазначає, що наведені обставини можуть свідчити про порушення ТОВ «Аміді спецбуд» окремих вимог законодавства, зокрема у сфері охорони праці. Проте, на переконання суду апеляційної інстанції наведене не свідчить про те, що ТОВ «Аміді спецбуд» не могло надати чи фактично не надавало спірні послуги.
Колегія суддів додатково наголошує на тому, що у даній справі предметом доказування є обставини, що впливають на правильність віднесення позивачем витрат по операціям ТОВ «Аміді спецбуд» для цілей ведення податкового обліку та формування податкового кредиту. Тому, колегія суддів вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на неподання позивачем окремих документів, які стосуються ведення внутрішнього бухгалтерського обліку та фінансової звітності ТОВ «ВБК Візард».
Факт накладення у справі №752/5651/20 арешту на майно та кошти що належать ТОВ «Аміді спецбуд», не має жодного доказового значення у даному спорі, а тому посилання суду першої інстанції на ці обставини, колегія суддів вважає безпідставним.
Окремі недоліки у первинних та інших документах, не можуть самі по собі безумовно свідчити про нереальність господарської операції з поставки товару, якщо з інших документів вбачається, що така операція реально відбулася.
Відсутність у податкового органу інформації про достатні матеріальні та трудові ресурси, складські приміщення, автомобільного чи іншого транспорту та/або устаткування контрагенту позивача також не свідчить про фактичну неможливість надання ним спірних послуг чи неможливість отримання таких послуг позивачем.
Посилання відповідача на відомості інформаційних систем контролюючого органу не є належним та допустимим доказом існування будь-яких обставин, а сама лише наявність таких інформаційних відомостей не звільняє відповідача від встановленого частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) обов`язку доказування правомірності оскаржуваних рішень належними та допустимими доказами.
Сам лише факт здійснення досудового розслідування щодо окремих контрагентів позивача, не свідчить ні про фіктивність останніх, ні про нереальність спірних господарських операцій чи про фактичну неможливість їх здійснення. Зібраним у ході досудового розслідування доказам має надати кримінальний суд, рішення (ухвала, вирок) якого щодо того, чи мали місце спірні операції, у відповідності до частини шостої статті 78 КАС є обов`язковим для адміністративного суду.
Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.
Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно з статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейський суд з прав людини у пункті 70 рішення від 22.01.2009 у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) зазначив, що коли Держави - члени Конвенції володіють інформацією про такі зловживання зі сторони певної фізичної чи юридичної особи, вони можуть вжити відповідних засобів щодо недопущення, зупинення чи покарання за такі зловживання. Однак, Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов`язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.
У пункті 71 вказаного рішення зазначено що компанія-заявник (платник податків) не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника (платника податків), що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу №1.
Подібну позицію висловив і Верховний Суд України, який у постанові від 11.12.2007 (№21-1376во06), зазначивши, що у разі невиконання контрагентом зобов`язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.
Таким чином, надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.
Враховуючи, що позивачем було надано на підтвердження правомірності формування спірних сум податкової звітності всі необхідні документи, а підстави для висновку про нереальність спірних господарських операцій у ході судового розгляду встановлено не було, то підстави для визначення позивачу податкових зобов`язань згідно оскаржуваного податкового повідомлення-рішення відсутні.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов задоволенню.
Відповідно до частин першої, шостої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБК ВІЗАРД" задовольнити.
Скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБК ВІЗАРД" до Головного управління Дердавної податкової служби у Черкаській області, Державної  податкової служби України  про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Черкаській області від 04.11.2020 № 703/23-00-07-0410.
Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБК ВІЗАРД" (вул. Смілянська, 165, оф.28, м. Черкаси, 18006, ідентифікаційний код 39113731) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області України (вул. Хрещатик, 235, м. Черкаси, 18002, ідентифікаційний код 43142920) сплачений судовий збір у розмірі 12 792 (дванадцять тисяч сімсот дев`яносто дві) грн 05 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя          Є.О. Сорочко

Суддя          Н.М. Єгорова

Суддя          А.Ю. Коротких