ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 р. 	Справа № 520/14014/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Макаренко Я.М. ,  Мінаєвої О.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2020, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/14014/2020
за позовом                ОСОБА_1  
до               Військової частини НОМЕР_1                       
про визнання бездіяльності протиправною та стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом, в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати йому у повному обсязі індексації грошового забезпечення у період з 21.12.2016 р. по 13.09.2019 р. із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 21.12.2016 р. по 28.02.2018 р. - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 р. по 13.09.2019 р. - березень 2018 року;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 21.12.2016 р. по 13.09.2019 р. у сумі 75547 грн. 25 коп. із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 21.12.2016 р. по 28.02.2018 р. - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 р. по 13.09.2019 р. - березень 2018 року.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 частково задоволено позов. 
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 у відношенні до ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення у період з 21.12.2016 р. по 13.09.2019 р. 
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 21.12.2016 р. по 13.09.2019 р. 
Стягнуто на користь ОСОБА_1 сплачену суму  витрат  на правову  допомогу у розмірі 3000 грн. 00 коп. за рахунок  бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у позові, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, зобов`язуючи Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суми індексації грошового забезпечення з 21.12.2016 по 13.09.2019, безпідставно не визначив конкретну суму індексації та не взяв до уваги розрахунок суми індексації. Висновки суду, що зазначені дії є дискреційними повноваженнями відповідного суб`єкта владних повноважень є помилковими. Також вважає, що судом безпідставно не розглянуто питання щодо визначення базового місяця для нарахування індексації за цей період. 
Щодо визначення суми, яка підлягає стягненню за надання правової допомоги,  зазначає, що судом безпідставно самостійно зменшено витрати на правову допомогу, які пред`являлись до стягнення за відсутності клопотання відповідача про зменшення розміру таких витрат. При цьому позивачем надано всі докази на підтвердження понесених витрат.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів, переглядаючи судове рішення в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1  з 21.12.2016  до 13.09.2019.
Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 21.12.2016 №419 (по стройовій частині) позивача зараховано до списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 12).
Наказом  командира  військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.09.2019  №271 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 13).
Позивач є ветераном війни - учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 від 23.06.2017 року (а.с. 11).
22.08.2020 позивач звернувся з заявою до військової частини НОМЕР_4 , в якій просив нарахувати та виплати індексацію грошового забезпечення.
Листом військової частини НОМЕР_1 від 03.09.2020 року №2686 позивача повідомлено про те, що  виплата  індексації  проводилась з 01.03.2018 року по 13.09.2019 року з урахуванням  базового місяця 2018 року. Індексація з 21.12.2016 року по 28.02.2018 року не нараховувалась, оскільки з 01 січня 2016 року грошове забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України відповідно до протокольного рішення КМУ від 20.01.2016 року було значно збільшено за рахунок збільшення розмірів їх преміювання, з огляду на що індексація здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Крім того, вказано, що у зв`язку з дією особливого періоду та в результаті необхідності  утримання понаднормовості чисельності військовослужбовців, збільшення розмірів  грошового забезпечення в Міноборони уже в жовтні 2016 року не було забезпечено  фінансовим ресурсом для виплати  особовому складу  грошового  забезпечення, винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції. Також вказано, що у чинному  законодавстві не визначено пріоритетність виплат. Так, відповідно до п. 1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава  гарантує вій2ськовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види  забезпечення  в обсязі, що відповідає умовам військової служби. Водночас, вказано, що з огляду на  приписи  п.2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист   військовослужбовців та членів  їх сімей « індексація не є обов`язковою складовою грошового забезпечення, вона не  входить  до його  складу  і  здійснюється  у випадках передбачених законом  та  згідно  з Порядком , затвердженим  Кабінетом Міністрів  України (а.с. 14-15).   
Вважаючи  бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з  позовом. 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Враховуючи, що відповідачем не надано доказів сплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 21.12.2016 до 13.09.2019, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії відповідача з приводу ненарахування та невиплати позивачеві індексації за вказаний період є протиправними.
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за період 21.12.2016 до 13.09.2019 без визначення базового місяця.
Задовольняючи частково заяву позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив зі співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи, часткового задоволення позовних вимог та виконаних адвокатом робіт.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає  закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Відповідно до статті 1 закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно абз. 2 ч. 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 року № 2017-ІІІ (далі - Закон № 2017-ІІІ) передбачено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (ст. 19 Закону № 2017-ІІІ ).
Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-ХІІ в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин (далі - Закон № 1282-ХІІ) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, серед яких оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Колегія суддів встановила, що в період з 13.07.2016 року по 20.07.2018 року відповідачем не виплачувалась індексація грошового забезпечення, тому суд першої інстанції правильно визнав протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу у повному обсязі індексації грошового забезпечення.
Доводи апеляційної скарги щодо визначення базового місяця для обчислення індексу споживчих цін - січень 2008 року, колегія суддів вважає передчасними, оскільки питання визначення базового місяця індексації покладається на відповідача. Саме на відповідача, за наявності законних підстав, покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення.
Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство, Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі Педерсен і Бодсгор проти Данії зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі Волохи проти України (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є передбачуваною, якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку.…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання.
Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 15.10.2020 у справі № 240/11882/19.
З огляду на викладене, повноваження щодо обрахунку індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування, відповідно до Порядку № 1078 та Закону № 1282-XII, покладається на відповідача, а тому, підстави для зобов`язання останнього здійснити розрахунок індексації позивача з урахуванням базового місяця січень 2008 року відсутні.
Крім того, у відповідності до п. 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Зі змісту наведеної норми слідує, що захисту адміністративним судом підлягають порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
Враховуючи, що права позивача у частині виплати йому індексації грошового забезпечення на час розгляду цієї справи не порушені, оскільки нарахування та виплата індексації грошового забезпечення не проведено, то суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце у майбутньому.
Посилання скаржника на власний розрахунок сум індексації колегія суддів відхиляє, оскільки він не може слугувати належним та допустимим доказом підтвердження суми індексації грошового забезпечення, та фактично є суб`єктивним баченням позивача щодо такого розрахунку.
Щодо доводів позивача про необґрунтоване зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги, колегія суддів зазначає наступне.
Судом встановлено, що позивач просив суд стягнути за рахунок бюджетних асигнувань витрати на професійну правничу допомогу, пов`язану з підготовкою справи до розгляду в суді, у розмірі 6000,00 грн.
У відповідності до ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Згідно з ч. 1 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України,  для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 4 ст. 134 КАС України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження понесених витрат у справі до суду надано договір про надання правової допомоги № 01/22-08 від 22.08.2020 року, укладений між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням "МОДУМ", додаткову угоду №1 до договору № 01/22-08 від 22.08.2020 року, акт виконаних послуг, прибутковий касовий ордер на суму 6000,00 грн.
Зі змісту акту виконаних послуг встановлено, що ряд послуг, які надавалися позивачу не є доцільними, дублюють одна одну, не мали спливу на хід розгляду справи та не потребують спеціальних професійних навичок.  Деякі види надання послуг, такі як надання консультацій та узгодження правової позиції, опрацювання нормативно-правових актів з приводу соціального і правових актів з приводу соціального і правового захисту військовослужбовців, здійснення математичних розрахунків невиплаченої індексації грошового забезпечення клієнта, є подібними діями представника позивача під час яких здійснюється формування позиції позивача при підготовці адміністративного позову щодо спірних правовідносин, аналізу судової практики, надання пояснень, тощо.
При цьому, позивачем жодним чином не обґрунтовано, яким чином відбувався аналіз документів та судової практики, і чому на таку підготовку витрачено саме таку кількість часу.      
Крім того колегія суддів зазначає, що згідно п. 2 додаткової угоди №1 до договору № 01/22-08 від 22.08.2020 року сторони домовилися, що вартість надання послуг щодо захисту інтересів клієнта з питання стягнення невиплаченої індексації грошового забезпечення військовослужбовцями становить 30 відсотків від суми отриманих грошових коштів клієнта за результатами проведеної роботи виконавця. При тому, що здійснення математичних розрахунків невиплаченої індексації грошового забезпечення клієнта суду першої та апеляційної інстанції не надано.
Також в п. 3 акту виконаних робіт зазначена послуга - здійснення математичних розрахунків невиплаченої індексації грошового забезпечення клієнта 1 година вартістю 2000 грн., при тому, що такий розрахунок в матеріалах справи відсутній.       
Положеннями ч.5 ст.134 КАС України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката із  незначною складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), судом першої інстанції обгрунтовано стягнено витрати на професійну правничу допомогу  у розмірі 3000,00 грн.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 по справі № 520/14014/2020 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський 	
Судді	   	Я.М. Макаренко    О.М. Мінаєва