КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 369/13587/20                                                                   Головуючий у суді І інстанції Волчко А.Я.
Провадження № 22-ц/824/8156/2021                                           Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
21 липня 2021 року                                                                     м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 2 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення винагороди позикодавця,
 
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1  звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 1 листопада 2015 року ОСОБА_2 за договором позики взяла у нього в борг 135 000 грн для закупки товарів з подальшою реалізацією, які зобов`язалася повернути йому до 1 листопада 2016 року зі сплатою відсотків (винагороди) за користування коштами у розмірі 10 % щомісячно. Проте позику відповідач до цього часу не повернула та відсотки за весь час користування позиченими грошима не сплатила, тому на підставі положень статей 534, 1046, 1048 ЦК України він має право на примусове стягнення винагороди позикодавця за мінусом основної суми боргу за період з 2 листопада 2017 року по 2 листопада 2020 року (36 місяців) у розмірі 4  036 500 грн, яка встановлена відповідачем 1 листопада 2015 року у формі 10 % від всієї суми позики щомісячно до повного фактичного повернення грошових коштів. Досудове врегулювання спору не дало результатів у зв`язку із відсутністю у відповідача коштів.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 4  036 500 грн в якості винагороди позикодавця.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 2 квітня 2021 року в задоволенні позовувідмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
На обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що в статті 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, однак відповідач, взяті на себе зобов`язання належним чином не виконала, а тому повинна сплатити 10 % річних за користування позикою. Судом першої інстанції було порушено вимоги статей 257, 264 ЦК України, оскільки у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває справа № 369/4309/18 про стягнення відсотків, але за період з 2 листопада 2015 року по 2 січня 2017 року, яка повернулась на новий розгляд із Верховного Суду, що свідчить про переривання загального строку позовної давності.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає про необґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з неї процентів за договором позики з огляду на те, що вона повністю повернула борг позивачу. Проте даний відзив не може бути прийнятий до апеляційного розгляду, оскільки не відповідає вимогам статті 360 ЦПК України, а саме до нього не додано доказів надсилання (надання) копії відзиву іншому учаснику справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення відповідача, яка з`явилася в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.
Підставою позову у цій справі є невиконання відповідачем зобов`язань щодо сплати позивачу процентів за договором позики в обумовленому розмірі, які він позиціонує як винагороду позикодавця за мінусом основної суми боргу за період з 2 листопада 2017 року по 2 листопада 2020 року.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України також дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, та в постановах Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 658/689/17, від 15 листопада 2018 року у справі № 361/5718/16-ц.
З матеріалів справи вбачається та з`ясовано в судовому засіданні, що 1 листопада 2015 року відповідач ОСОБА_2 власноручно написала розписку наступного змісту: «Безвідкличне боргове зобов`язання. Я, ОСОБА_2 , що народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Пнів, Надвірнянського р-ну, Івано-Франківської області і зараз проживаю і зареєстрована у АДРЕСА_1 . ідентифікац. код: НОМЕР_1 серія паспорту. НОМЕР_2 . Взяла в борг у ОСОБА_1 гроші в сумі 135 тисяч гривень (сто тридцять п`ять тисяч гривень) з урахуванням інфляції під 10 % щомісячно, які зобов`язуюсь повернути до 1 листопада 2016 року (з урахуванням інфляції). У разі неповернення боргу в строк зобов`язуюсь згідно ст. 611 (3), 624, 625 ЦК України сплатити щоденну неустойку (штраф, пеню) в розмірі двадцяти п`яти відсотків від всієї суми. Неустойка забезпечує виконання зобов`язання і зменшенню не підлягає. В разі відсутності ОСОБА_1 , гроші на вище зазначених умовах зобов`язуюсь повернути ОСОБА_3 , який своїм підписом підтверджує свою згоду отримати кошти. 1.11.2015 р. ОСОБА_2 підпис». (а.с. 4)
Факт складання (написання) вказаної розписки та отримання від позивача коштів у зазначеному розмірі відповідач під час розгляду справи фактично не оспорювала та визнавала, проте наполягала на тому, що повністю повернула борг позивачу, посилаючись на розписки останнього, які долучені до матеріалів справи. (а.с. 15-20)
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що строк виконання зобов`язання за договором позики настав 1 листопада 2016 року, тоді як позивач звернувся до суду за захистом своїх прав лише 28 жовтня 2020 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності, про що відповідачем була зроблена відповідна заява, а тому наявні підстави для відмови у задоволення позову у зв`язку із спливом позовної давності.
Проте колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції.
За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).
Відповідно до положень частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За роз`ясненнями, що містяться в абзаці 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 грудня 2019 року у справі № 234/13519/16-ц вказано, що «відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Позовна давність застосовується до обґрунтованого позову».
Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Аналогічний правовий висновок викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц та у постанові від 31 жовтня 2018 в справі № 367/6105/16-ц.
Суд першої інстанції зазначене не врахував, відмовляючи у задоволенні позову з посиланням на положення статті 267 ЦК України, тобто з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, не дослідив обґрунтованість позовних вимог, зокрема, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду та чи існує у нього право вимагати у відповідача сплати процентів поза межами граничного строку користування позикою, що має суттєве значення для правильного вирішення справи й з огляду на те, що відмовляти в позові через пропуск без поважних причин строку для звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим.
Таким чином суд першої інстанції на зміст статей 256, 267 ЦК України, відповідно до яких відмова у позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду можлива лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим, уваги не звернув, внаслідок чого ухвалив у справі судове рішення, яким були встановлені лише фактичні обставини справи, проте оцінка доказам і аргументам сторони позивача про наявність підстав для стягнення винагороди позикодавця надана не була.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
Зі змісту позовних вимог випливає, що позивач на підставі положень статей 534, 1046, 1048 ЦК України бажає стягнути з відповідача в судовому порядку винагороду позикодавця (проценти) за період з 2 листопада 2017 року по 2 листопада 2020 року (36 місяців) у розмірі 4  036 500 грн, яка встановлена у розписці від 1 листопада 2015 року у формі 10 % від всієї суми позики щомісячно, оскільки позичальник до цього часу не повернула йому всю суму позики та не сплатила відсотки за весь час користування грошима.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. 
Таким чином, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку користування позиченими грошовими коштами.
Згідно із вимогами статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 та від 4 липня 2018 року в справі № 10/11534/13-ц, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Отже, зі спливом строку, на який була надана позика, припиняється право позикодавця нараховувати проценти за договором.
За умовами договору позики (боргової розписки) від 1 листопада 2015 року сторони погодили, що позику в розмірі 135 000 грн з урахуванням сплати інфляційних втрат та 10 % щомісячно ОСОБА_2 зобов`язалася повернути ОСОБА_1 до 1 листопада 2016 року.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача нарахованих ним 10 % за умовами договору позики у розмірі 4  036 500 грн за період з2 листопада 2017 року по 2 листопада 2020 року є необґрунтованими, адже за договором позики грошові кошти у борг надавалися строком до 1 листопада 2016 року, а нараховувати передбачені договором проценти за позикою після спливу визначеного договором строку законом не передбачено.
Тобто,зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, а відтак після 1 листопада 2016 року позивач не мав правових підстав для їх нарахування та примусового стягнення з відповідача.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 8 травня 2019 року в справі № 760/16670/16-ц, від 19 червня 2019 року в справі № 498/1105/15-ц, від 28 серпня 2019 року в справі № 469/1578/16-ц, від 9 червня 2021 року в справі № 759/8017/18, від 16 червня 2021 року в справі 363/2630/18 та інших судових рішення суду касаційної інстанції.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення винагороди позикодавця через пропуск строку позовної давності, про застосування якого просила відповідач, в суду першої інстанції не було. 
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем встановленого законом загального строку позовної давності не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені позову в зв`язку необґрунтованістю позовних вимог.
Оскільки у задоволенні позову відмовляється, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 2 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення винагороди позикодавця відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                     Н.В. Ігнатченко
 
Судді:                                                                                                С.А. Голуб
 
                                                                                                           Д.О. Таргоній