Ухвала
Іменем України
 
16 вересня 2021 року
м. Київ
справа №1-168/2007
провадження № 51-950км18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча                                        ОСОБА_1 ,
судді:                                               ОСОБА_2 , 
                                                                    ОСОБА_3 ,
прокурор                                                    ОСОБА_4 ,
захисник                                                    ОСОБА_5 ,
засуджений                                               ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на постанову Одеського апеляційного суду від 22 квітня                          2021 року в кримінальній справі стосовно
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає в АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
Зміст судових рішень, в тому числі оскарженого та встановлені судами обставини
За вироком Біляївського районного суду Одеської області від 22 березня                  2007 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік та на підставі статей 75, 104 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік і покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
09 червня 2015 року засуджений ОСОБА_6 подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вказаного вироку місцевого суду щодо нього.
Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 21 серпня                   2015 року в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку місцевого суду від 22 березня 2007 року відмовлено.
08 серпня 2016 року засуджений ОСОБА_6 подав до суду клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження постанови Біляївського районного суду Одеської області від 21 серпня 2015 року та апеляційну скаргу на  зазначене судове рішення.
Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 17 січня 2017 року клопотання ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови цього суду від 21 серпня 2015 року задоволено.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення, а постанову Біляївського районного суду Одеської області від 21 серпня 2015 року – беззміни.
Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2018 року касаційну скаргу  засудженого  ОСОБА_6 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2017 року скасовано, а справу  направлено на новий апеляційний розгляд.
Постановою Одеського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року (судове рішення, яке оскаржується) апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишено без задоволення. Постанову Біляївського районного суду Одеської області від 21 серпня 2015 року, якою відмовлено  в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Біляївського районного суду Одеської області від 22 березня 2007 року, яким ОСОБА_6 був визнаний винуватим та засуджений за ч.1 ст.185 КК України,  залишено без зміни.
Як убачається із зазначеної постанови апеляційного суду, вирішуючи питання про поновлення строку, апеляційний суд установив, що ОСОБА_6 на теперішній час відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 21 грудня 2011 року, але звернувся з апеляційною скаргою на постанову Біляївського районного суду Одеської області від 21 серпня 2015 року, якою йому відмовлено в поновленні пропущеного строку на апеляційне оскарження вироку Біляївського районного суду Одеської області від 22 березня 2007 року.
Суд зазначив, що 22 березня 2007 року вирок було постановлено в присутності ОСОБА_6 , що підтверджується протоколом судового засідання, змістом вироку та не заперечується апелянтом у скарзі. Після проголошення вироку обвинуваченому ОСОБА_6 вручено копію вироку та відібрано зобов`язання щодо необхідності та порядку виконання ним вимог ст.ст.75, 76 КК України, яке було ним підписане.
Разом з тим 10 листопада 2014 року, тобто через сім років після винесення вироку та засудження за вчиненні іншого злочину, засуджений ОСОБА_6 ознайомився з матеріалами кримінальної справи №1-168/07, що підтверджується його заявою, а ще через сім місяців подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Біляївського районного суду Одеської області від 22 березня 2007 року, що підтверджується штампом поштового відділення .
З урахуванням установлених обставин доводи засудженого ОСОБА_6 про поважність пропуску строку на апеляційне оскарження суд визнав безпідставними.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, просить скасувати зазначену постанову апеляційного суду та направити кримінальну справу на новий судовий розгляд у суд першої інстанції.
Стверджує, що апеляційний суд неправильно зазначив у вказаній постанові про те, що він, посилаючись на невручення йому копії вироку, просив постанову суду першої інстанції від 21 серпня 2015 року про відмову в поновленні строку на апеляційне оскарження вироку скасувати та поновити йому пропущений строк для подання апеляції.
Зазначає, що він 19 листопада 2020 року подав апеляційну скаргу, яку 23 листопада 2020 року було скеровано до місцевого суду, одночасно повідомивши, що матеріали кримінального провадження до суду апеляційної інстанції не надходили.
Вказує, що в прохальній частині апеляції просив вирок Біляївського районного суду Одеської області від 22 березня 2007 року скасувати через односторонність та неповноту досудового та судового слідства, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, істотне порушення кримінально-процесуального закону.
Крім того стверджує, що жодних клопотань про поновлення строку на апеляційне оскарження вказаного вироку не подавав.
Також зазначає, що апеляційний суд порушив порядок апеляційного оскарження, встановлений статтями 349–353 Кримінально-процесуального кодексу України в редакції 1960 року (далі-КПК України 1960 року), та не надав йому можливості здійснити відповідні процесуальні дії, передбачені вказаними статтями. 
Позиції інших учасників судового розгляду щодо поданої касаційної скарги
Засуджений ОСОБА_6 та захисник підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК України 1960 року підставами для скасування або  зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.
Згідно зі ст.395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними у справі та додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.
Щодо доводів про неправильне тлумачення апеляційним судом апеляції засудженого 
Що стосується доводів засудженого про те, що апеляційний суд неправильно зазначив у вказаній постанові про те, що він, посилаючись на невручення йому копії вироку, просив постанову суду першої інстанції від 21 серпня 2015 року про відмову в поновленні строку на апеляційне оскарження вироку скасувати та поновити йому пропущений строк для подання апеляції, то вони є безпідставними.
Як убачається з матеріалів кримінальної справи, 09 червня 2015 року засуджений ОСОБА_6 подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку місцевого суду щодо нього. Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 21 серпня 2015 року в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку місцевого суду від                   22 березня 2007 року відмовлено.
11 липня 2016 року засуджений ОСОБА_6 подав клопотання до Біляївського районного суду Одеської області про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали зазначеного суду від 21 серпня 2015 року. 
Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області від 25 липня                 2016 року клопотання засудженого ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження  вказаної постанови залишено без розгляду, оскільки засудженим подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження без апеляційної скарги на вказану постанову суду.
08 серпня 2016 року засуджений ОСОБА_6 подав до суду клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження постанови Біляївського районного суду Одеської області від 21 серпня 2015 року та апеляційну скаргу на  зазначене судове рішення.
Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 17 січня 2017 року клопотання ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови цього суду від 21 серпня 2015 року задоволено.
Також Апеляційний суд Одеської області 13 лютого 2017 року в порядку підготовчого розгляду справи розглянув апеляцію засудженого ОСОБА_6 на постанову Біляївського районного суду Одеської області від 21 серпня 2015 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого на поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Біляївського районного суду Одеської області від       22 березня 2007 року стосовно ОСОБА_6 , та повернув вказану кримінальну справу в Біляївський районний суд Одеської області для виконання  вимог статей 353-354 КПК України в редакції 1960 року.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2017 року   апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а постанову Біляївського районного суду Одеської області від 21 серпня  2015 року - без зміни.
Таким чином, засуджений ОСОБА_6 скористався своїм правом на подання апеляції, при цьому була дотримана належна правова процедура щодо забезпечення апеляційного оскарження засудженим вказаного судового рішення.
Отже, твердження засудженого про те, що постанова апеляційного суду є  незаконною та такою, що підлягає скасуванню, є необґрунтованим, оскільки засуджений у своїй апеляції порушував питання про повторне апеляційне оскарження вироку, однак процедура повторного апеляційного перегляду судових рішень нормами КПК 1960 року не передбачена.
Щодо доводів про порушення апеляційним судом положень статей 349-353 КПК України 1960 року 
Доводи засудженого про те, що апеляційний суд порушив порядок апеляційного провадження та виніс постанову, не надавши засудженому можливості здійснити процесуальні дії, передбачені  статтями 349 -352 КПК України 1960 року, є необґрунтованими.
Статтею 349 КПК України 1960 року передбачено, що апеляція, за винятком випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті, подається через суд, який постановив вирок, ухвалу чи постанову. До апеляції прокурора і захисника додається стільки її копій, щоб їх можна було вручити всім учасникам судового розгляду, інтересів яких стосується апеляція. Якщо апеляція подана у  встановлені частиною третьою цієї статті строки безпосередньо до суду  апеляційної інстанції, він надсилає її до суду першої інстанції для виконання  вимог, передбачених статтями 350 і 351 цього Кодексу.
Положеннями статті 352 КПК України 1960 року визначено, що в разі невиконання особою, яка подала апеляцію, вимог, передбачених статтею 350 цього Кодексу, головуючий своєю постановою залишає апеляцію без руху та повідомляє про необхідність виконання зазначених вимог закону протягом семи діб з моменту одержання повідомлення. Постанова оскарженню не підлягає. Якщо у визначений строк ці вимоги не будуть виконані, то апеляція постановою головуючого визнається такою, що не підлягає розгляду. Постанову може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції, який має право своєю ухвалою визнати апеляцію такою, що підлягає розгляду, і дати розпорядження суду першої інстанції щодо виконання ним вимог статті 351 цього Кодексу.
Стаття 353 КПК України 1960 року передбачає, що у разі подання апеляції з пропуском встановленого статтею 349 цього Кодексу строку і при відсутності клопотання про його відновлення апеляція постановою головуючого визнається такою, що не підлягає розгляду. У разі пропуску строку на апеляційне оскарження з поважних причин особи, які мають право на подання апеляції, можуть заявити клопотання перед судом, який постановив вирок чи виніс ухвалу, постанову, про відновлення пропущеного строку. Питання про відновлення строку вирішується в судовому засіданні судом, який розглядав справу. Про день і час розгляду клопотання своєчасно повідомляються сторони, неявка яких у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання. За результатами розгляду клопотання суд виносить ухвалу, постанову, якою відновляє пропущений строк або відмовляє у його відновленні і визнає апеляцію такою, що не підлягає розгляду. Постанова судді чи ухвала суду, винесена відповідно до частини першої чи частини четвертої цієї статті, може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції, який має право своєю ухвалою відновити пропущений строк, визнати апеляцію такою, що підлягає розгляду, і дати розпорядження суду першої інстанції щодо виконання ним вимог статті 351 цього Кодексу.
Так, як убачається з матеріалів кримінальної справи, засуджений ОСОБА_6 19 листопада 2020 року подав до Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 22 березня 2007 року, в якій просив вказаний вирок скасувати та направити справу на новий розгляд у суд першої інстанції.
Апеляційний суд 23 листопада 2020 року направив за належністю апеляційну скаргу ОСОБА_6 для виконання вимог кримінально-процесуального законодавства, водночас повідомивши, що матеріали кримінального провадження до суду апеляційної інстанції не надходили.
Однак із журналу та аудіозапису судового засідання вбачається, що в судових дебатах засуджений ОСОБА_6 та його захисник просили скасувати саме постанову від 21 серпня 2015 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Біляївського районного суду Одеської області від 22 березня 2007 року, а не вказаний вирок стосовно нього.
Водночас Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» від 06 червня 2015 року наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. 
Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. Таких обставин у цій справі не встановлено, тому колегія суддів погоджується з позицією апеляційного суду, викладеною в постанові.
У зв`язку з наведеним оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, а підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Істотних порушень норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою зміну чи скасування оскарженого судового рішення, при перевірці матеріалів провадження не встановлено.
Керуючись статтями 394 – 396, 400-2 КПК України 1960 року, п. 15 розділу ХІ Перехідних положень КПК 2012 року пунктами 4, 6 §3 розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Постанову Одеського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни.
 
Ухвала Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                            ОСОБА_2                                    ОСОБА_3