ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

13 липня 2021 року           справа №200/11970/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гайдара А.В., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року (повне судове рішення складено 22 лютого 2021 року у м. Слов`янську) у справі № 200/11970/20-а (суддя в І інстанції Бабіч С.І.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, 

                                                          УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , відповідно до якого просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно позивачу;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно;
- зобов`язати відповідача надати позивачу довідку про вартість речового майна, що належить до видачі.
Мотивуючи заявлені вимоги, позивач вказав, що наказом Міністерства оборони України № 442 від 09.09.2020 його було звільнено з військової служби у запас відповідно до п. 18 розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 19.09.2019 № 1139-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та пп. «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.
Наказом виконувача обов`язків військового прокурора об`єднаних сил № 563к від 10.09.2020 у його було звільнено та виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення, у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів. 
Зазначив, що 10.09.2020 звернувся до військової частини НОМЕР_1 з рапортом про нарахування у встановленому порядку належної йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно шляхом перерахування коштів на реквізити його банківської карти.
Проте, відповідачем було проігноровано вимоги п.п. 4, 5 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військово службовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 28.04.2016 № 232, та листом від 29.09.2020 за № 350/172/247/3/357/пс повідомив його, що підстави для виплати грошового компенсації за неотримане речове майно відсутні, оскільки календарна вислуга років становить менше 5 років.
Позивач вважав, що йому протиправно відмовлено у виплаті компенсації неотриманого речового майна, оскільки на день звільнення з військової служби позивач мав календарну вислугу років у Збройних Силах України більше 5 років.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року  позов задоволено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що у витязі з наказу Міністра оборони України № 634 від 08.09.2017 вказано, що ОСОБА_1 у Збройних Силах України не проходив службу. Відповідно до витягу з наказу Міністра оборони України № 442 від 09.09.2020 зазначено, що ОСОБА_2 у Збройних Силах України перебуває з 09.2017.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
ОСОБА_1 був взятий на облік як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, що підтверджується відповідною довідкою управління соціального захисту населення від 31.08.2017 № 1426-85845 (а.с.15), згідно з якою позивач постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 і перемістився та зареєструвався за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 26 лютого 2018 року (а.с.35).
Відповідно до витягу із наказу Міністра оброни України № 634 від 08.09.2017 ОСОБА_1 лейтенанта запасу, який мав класний чин молодший радник юстиції, прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу, зараховано до списків особового складу Збройних Сил України та відряджено до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі для призначення на відповідну посаду зі штатно-посадовою категорією «підполковник юстиції» (а.с.18).
На підставі вказаного наказу 08.09.2017 між позивачем та Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України укладено контракт про проходженням громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 5 років (а.с.19-22).
25.09.2017 наказом тимчасово виконувача обов`язків військового прокурора сил антитерористичної операції № 382к ОСОБА_1 було зараховано до списків особового складу військової прокуратури сил антитерористичної операції та призначено на посаду прокурора відділу організації участі прокурорів у суді та нагляду за виконанням судових рішень у кримінальних провадженнях військової прокуратури сил антитерористичної операції (а.с.23).
Наказом Міністра оборони України від 20.10.2017 № 743 позивачу було присвоєно військове звання підполковник юстиції. Крім цього, у вказаному наказі зазначено, що його вислуга у званні майора юстиції становить 5 років 2 місяці (а.с.24).
Судами встановлено, що під час проходження військової служби, ОСОБА_1 перебував на речовому забезпеченні у військовій частини НОМЕР_1 , що підтверджується атестатом військовослужбовця № 53 від 11.09.2020 (а.с.25-26).
Наказом Міністерства оборони України № 442 від 09.09.2020 ОСОБА_1 , як офіцера Збройних Сил України відрядженого до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі, звільнено з військової служби у запас відповідно до п. 18 розділу II Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 19.09.2019 № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та пп. «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів (а.с.27-29).
Наказом виконувача обов`язків військового прокурора об`єднаних сил № 563к від 10.09.2020 позивача 10.09.2020 звільнено з посади прокурора відділу організації участі прокурорів у суді та нагляду за виконанням судових рішень у кримінальному провадженні управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності військової прокуратури об`єднаних сил та виключено зі списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил, усіх видів забезпечення, у зв`язку з звільненням з військової служби у запас відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів. При цьому, у п. 2,3 наказу зазначено: «Виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 18 повних календарних років служби. Відділу фінансування та бухгалтерського обліку військової прокуратури об`єднаних сил провести повний розрахунок у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з військової служби до його виключення зі списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил» (а.с.30).
10.09.2020 ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_3 , з рапортом про нарахування у встановленому порядку належної грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та перерахування коштів на реквізити його банківської картки (а.с.31-32)
29.09.2020 відповідач листом № 350/172/247/3/357/пс надав позивачу відповідь про те, що відповідно до вимог Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 (зі змінами затвердженими наказом Міністерства оборони України від 1.06.2019 № 306) «під час звільнення з запас або відставку військовослужбовців, які були прийняті  на військову службу за контрактом із запасу, нараховується заборгованість за наявності вислуги більше ніж 5 років, пропорційно часу, який минув з настання права на отримання речового майна, що не було отримане під час проходження служби» (а.с.33).
Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.
Колегія суддів вважає, що здійснення грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, нерозривно пов`язане із проходженням позивачем публічної служби.
Згідно ч.1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України).
Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Відповідно до частиною першою статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 (далі - Порядок № 178).
Відповідно до пунктів 2-5 Порядку № 178, виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 затверджено Інструкцію про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, згідно з пунктом 4 розділу ІІІ якої, військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.
З наведених законодавчих приписів вбачається, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку № 178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).
Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно,  а сам факт звільнення позивача зі служби не позбавляє її  права як військовослужбовця на отримання такої грошової компенсації за її заявою (рапортом) після звільнення.
На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку № 178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.
Висновки суду з цього приводу  узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.10.2018 у справі №803/756/17.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 подавав командиру ВЧ НОМЕР_1 рапорт про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, проте виплата такої компенсації у встановленому порядку та строки проведена не була.
З системного аналізу вищенаведених норм вбачається, що військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно,  а сам факт звільнення позивача зі служби не позбавляє її  права як військовослужбовця на отримання такої грошової компенсації за її заявою (рапортом) після звільнення.
Тобто, право на грошову компенсація вартості за неотримане речове майно та отримання такої грошової компенсації за її заявою (рапортом) після звільнення, нерозривно пов`язане із проходженням особою публічної служби.
Як було зазначено вище, 10.09.2020 ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_3 з рапортом про нарахування у встановленому порядку належної грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та перерахування коштів на реквізити його банківської картки.
29.09.2020 відповідач листом № 350/172/247/3/357/пс надав позивачу відповідь про те, що відповідно до вимог Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 (зі змінами затвердженими наказом Міністерства оборони України від 01.06.2019 № 306) «під час звільнення з запас або відставку військовослужбовців, які були прийняті  на військову службу за контрактом із запасу, нараховується заборгованість за наявності вислуги більше ніж 5 років, пропорційно часу, який минув з настання права на отримання речового майна, що не було отримане під час проходження служби».
Як зазначив позивач в позовній заяві, після досудового врегулювання спору (рапорт від 10.09.2020) саме з листа № 350/172/247/3/357/пс від 29.09.2020 він дізнався про порушене право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
При цьому як стверджує сам ОСОБА_1 в позові (а.с.2), вказаний лист йому передано нарочним на початку жовтня 2020 року.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом 17 грудня 2020 року, коли позовна заява була надіслана на адресу місцевого суду засобами поштового зв`язку (а.с.41).
Апеляційний суд вважає, що в цьому випадку застосуванню підлягає саме ч.5 ст.122 КАС України, яка визначає місячний строк для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. 
Правові висновки подібного характеру наведені у пункті 34 постанови Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 360/917/19, де вказано, що спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних із утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, а тому до таких спорів підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України, якою передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Враховуючи те, що підстави, які зумовили позивача звернутися з цим позовом, виникли на початку жовтня 2020 року, тому фактичне звернення з адміністративним позовом 17 грудня 2020 року відбулось з порушенням місячного строку, визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України.
Таким чином, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду із цими позовними вимогами та належних обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом позивачем не наведено та не доведено, колегія суддів вказує на відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду та про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до вимог статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду – скасуванню.
Відповідно до положень ч.1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Положеннями пункту 8 частини першої статті 240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Як було вказано вище, частиною третьою статті 123 КАС України встановлено обов`язок суду застосувати процесуальні наслідки пропуску строку на звернення до суду у разі визнання причин такого пропуску неповажними, у вигляді залишення позовної заяви без розгляду.
Відповідно до вимог статті 139 КАС України розподіл судовий витрат апеляційним судом не здійснюється.
Керуючись статтями 250, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства  України, -          

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1  – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року у справі № 200/11970/20-а – скасувати.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без розгляду.
Повне судове рішення – 13 липня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. В. Гайдар

                                                                                                                                                                                                                                                  Т. Г. Гаврищук