ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 р.	Справа № 440/2298/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Мінаєвої О.М. ,  Кононенко З.О. ,
за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 22.02.2021, головуючий суддя І інстанції: С.С. Сич, м. Полтава по справі № 440/2298/20
          за позовом          ОСОБА_1  
          до         Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області                 
          про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області  (далі – відповідач), в якому просив:
- визнати протиправними дії  Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсійного забезпечення з 01 квітня 2020 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області поновити нарахування і виплату ОСОБА_1 пенсійного забезпечення відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" починаючи з 01 квітня 2020 року.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05.06.2020 у справі №440/2298/20 вказаний адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсійного забезпечення з 01 квітня 2020 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області поновити нарахування і виплату ОСОБА_1 пенсійного забезпечення відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" починаючи з 01 квітня 2020 року.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3500 грн.
10 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у справі №440/2298/20, у якій заявник просить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подати до Полтавського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення суду від 05 червня 2020 року у справі №440/2298/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсійного забезпечення з 01 квітня 2020 року, зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області поновити нарахування і виплату ОСОБА_1 пенсійного забезпечення відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" починаючи з 01 квітня 2020 року упродовж десяти днів з моменту проголошення ухвали суду.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 у справі №440/2298/20 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі №440/2298/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено
Позивач, не погодившись із вказаною ухвалою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 року у справі № 440/2298/20 та прийняти нове рішення про задоволення заяви про встановлення контролю за виконанням судового рішення.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті оспорюваної ухвали помилково враховано висновки Верховного Суду від 23.04.2020 року по справі № 560/523/19, оскільки такі висновки були надані щодо застосування постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року № 649, яка 22.07.2020 визнана протиправною та нечинною.
Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Колегія суддів, перевіривши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для покладення обов`язку подати звіт про виконання рішення суду від 05 червня 2020 року у справі №440/2298/20, оскільки наразі ГУ ПФУ у Полтавській області в межах своїх повноважень виконало можливі залежні від нього вищевказані дії, спрямовані на виконання судового рішення у даній справі, та суд не вважає, що відповідач у подальшому буде ухилятися від виконання судового рішення.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Конституційний Суд України зазначив, що  складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012   року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25  квітня 2012   року №   11-рп/2012).
Конституційний Суд України у Рішенні від 26   червня 2013   року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі   -   ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті   43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява №   60750/00, від 20   липня 2004   року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019   року №   2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею   6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт   84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07   червня 2005  року, заява №   6318/03; пункт   43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20   липня 2004  року, заява №   60750/00; пункти   46,   51,  54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15   жовтня 2009   року, заява №   40450/04; пункт   64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28   листопада 2006   року, заява №   30779/04).
На підставі аналізу статей   3,   8, частин першої та другої статті   55, частин першої та другої статті   129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті   2.1 мотивувальної частини Рішення від 15  травня 2019   року №   2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
Відповідно до статті   14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Аналогічні положення містяться в статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності,   -   за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею   129-1 Конституції України, статтею   6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями   14,   370 КАС України.
З метою забезпечення виконання судового рішення статтею 382 КАС України передбачено дві форми судового контролю за виконанням судового рішення: 1)   зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення суду; 2)   накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Так, згідно з положеннями частини першої статті   382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати в установлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина друга статті 382 КАС України).
Таким чином, процесуальні дії, визначені ст. 382 КАС України, є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.
Колегією суддів встановлено, що на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду 05 червня 2020 у справі №440/2298/20, яке набрало законної сили, 14.01.2021 ГУ ПФУ у Полтавській області здійснено наступні дії, а саме:
- поновлено ОСОБА_1  нарахування  пенсійного забезпечення відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", починаючи з 01 квітня 2020 року (а.с.29); 
- здійснено розрахунок на доплату (виплату, утримання) пенсії за пенсійною справою ОСОБА_1 № 1604013244 за Дорученням №Д1604013244/5 за період квітень 2020 року - січень 2021 року, згідно якого сума заборгованості на доплату пенсії позивачу становить 74760 грн. (а.с. 30);
Так, матеріалами справи підтверджено, що виплата нарахованої пенсії позивачу здійснюється, починаючи з 01.02.2021. Також відповідачем вказано, що доплата в розмірі 74760,00 грн. обліковується в реєстрі судових рішень за № 69655, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою.
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази здійснення доплати  пенсії ОСОБА_1 за період квітень 2020 року - січень 2021 року у розмірі 74760 грн.
В обґрунтування поважності не здійснення позивачу виплати заборгованості відповідач посилається на довідку від 16.02.2021 року про відсутність станом на 11.02.2021 (час розгляду питання про встановлення судового контролю) надходження коштів з Державного бюджету України для фінансування видатків по судових рішеннях.
Розглянувши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність доказів виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.06.2020 у справі №440/2298/20 у повному обсязі.
При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання відповідача на перебування  вказаного рішення на обліку в реєстрі судових рішень за № 69655, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, виходячи з наступного.
Так, відповідач, зокрема у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що реєстр виконання рішень функціонує згідно «Про затвердження Порядку ведення обліку рішень суду у реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою», який затверджено постановою правління Пенсійного фонду України від 26.09.2018 №20-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 22.10.2018 №1189/3264.
Разом з тим, постановою правління Пенсійного фонду України від 23.03.2021 №13-1 визнано такою, що втратила чинність, постанову правління Пенсійного фонду України від 26 вересня 2018 року № 20-1 «Про затвердження Порядку ведення обліку рішень суду у реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою», зареєстровану в Міністерстві юстиції України 22 жовтня 2018 року за № 1189/32641.
Таким чином, станом на час розгляду цієї справи в суді апеляційної інстанції порядок який регулював облік рішень суду у реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою» втратив чинність, а тому посилання відповідача на Порядок № 20-1, колегія суддів вважає необгрунтованим.
Разом з тим, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про встановлення судового контролю ґрунтуються на тому, що відповідачем здійснюються конкретні заходи з виконання вищевказаного рішення в межах наданих йому повноважень. Також суд першої інстанції посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.04.2020 року у справі № 560/523/19 в обґрунтування вказаної позиції.
Колегія суддів зазначає, що вчинення відповідачем конкретних заходів в межах наданих йому повноважень не доводить виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.06.2020 у справі №440/2298/20 у повному обсязі. При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання суду першої інстанції на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.04.2020 року у справі № 560/523/19, оскільки у вказаній постанові Верховним Судом встановлено новий строк для подання звіту, що свідчить про обґрунтованість рішення судів попередніх інстанцій про  визнання звіту таким, що не підтверджує виконання рішення суду у повному обсязі.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23.04.2020 року у справі №560/523/19 та відмові у задоволенні заяви про встановлення судового контролю за відсутності доказів виконання рішення суду у повному обсязі.
В рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року Європейський Суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).
У рішеннях Європейського суду з прав людини (у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, прослідковується однозначна позиція, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення як завершальна стадія судового процесу за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя.
Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
В силу ч. 1 ст. 382 КАС України зобов`язати суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення повноважний лише суд, який ухвалив це судове рішення.
Отже, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальних повноважень зобов`язати відповідача подати звіт про виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.06.2020 у справі №440/2298/20.
Відповідно до ст. 320 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, є підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 року у справі № 440/2298/20 підлягає скасуванню з направленням до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, поданої в порядку ст. 382 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 по справі №440/2298/20  скасувати.
Адміністративну справу № 440/2298/20 за позовом ОСОБА_1  до  Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 	(підпис)	Я.М. Макаренко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.М. Мінаєва    З.О. Кононенко   	
У зв`язку із перебуванням судді Кононенко З.О. у відрядженні у період з 20.09.2021 по 25.09.2021 повний текст постанови складено  27.09.2021 року