ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4857/21 Справа № 182/4031/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Тихомиров І. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 182/4031/18 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Барильської А.П.,
суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання – Кислиця І.В.
сторони: 
позивач - Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» 
відповідач – ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2019 року, яке ухвалено суддею Тихомировою І.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 18 червня 2019 року, -
ВСТАНОВИВ:
В червні 2019 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позову зазначено, що 14.06.2006 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір б/н, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Анкета-Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, складає між нею та Банком договір, що підтверджується підписом відповідача у Анкеті-Заяві. 
Банк свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі.
Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, станом на 30.04.2018 року, утворилась заборгованість у розмірі 99585,17 грн., яка складається із заборгованості за кредитом – 6975,08 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом – 84291,75 грн., заборгованості за пенею та комісією – 3100 грн., 500 грн. – штрафу (фіксована частина) та 4718,34 грн. - штрафу (процентна складова) яку позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2019 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 14 червня 2006 року в сумі 99585,17 грн., яка складається із заборгованості за кредитом – 6975,08 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом – 84291,75 грн., заборгованості за пенею та комісією – 3100 грн., 500 грн. – штрафу (фіксована частина) та 4718,34 грн. - штрафу (процентна складова). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» витрати зі сплати судового збору в розмірі 1762 грн. 
В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що відповідач по справі належним чином не була повідомлена про розгляд справи, тому не могла надати свої заперечення проти заявлених позивачем позовних вимог та заявити відповідне клопотання про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин.
Відповідач зауважує на тому, що позивачем по справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження отримання нею кредитних коштів, не надано доказів погодження між сторонами умов договору, не надано первинних документів бухгалтерського обліку, а саме виписки з особового рахунку клієнта, які б підтверджували виконання клієнтом грошових операцій.
Крім того в апеляційній скарзі зазначено, що ОСОБА_1 не підписувала договір б/н від 14 червня 2006 року.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника АТ КБ «ПриватБанк» - Бродька А.І., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за відсутності відповідача, без належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.
Згідно ч. 2 ст. 128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою.
Відповідно до ч.6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Згідно ж ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи;3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу ОСОБА_1 як увхали про відкриття провадження у справі, так і судових повісток про призначення справи до розгляду, зокрема й на 18 червня 2019 року, що не відповідає вимогам ст. 128 ЦПК України, згідно якої судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення – завчасно.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_1 , яка належним не була повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі по суті позовних вимог.
Як вбачається із матеріалів справи, у відповідності до Заяви відповідача б/н від 17 травня 2006 року Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», 14 червня 2006 року відкрито рахунок та надано ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі строком дії останньої три роки (а.с.8).
Відповідно до наданої суду першої інстанції Заяви, яка підписана відповідачем ОСОБА_1 , сплата процентів за користування кредитом встановлена у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, тобто між сторонами погоджено розмір відсоткової ставки (а.с.8-зворот).
Як вбачається із матеріалів справи, посилаючись на невиконання відповідачем умов Договору про надання банківських послуг, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка, за розрахунком позивача, станом на 30.04.2018 року становить 99585,17 грн. та складається із заборгованості за кредитом – 6975,08 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом – 84291,75 грн., заборгованості за пенею та комісією – 3100 грн., 500 грн. – штрафу (фіксована частина) та 4718,34 грн. - штрафу (процентна складова).
Колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. 
Спір виник з приводу заборгованості за кредитом, наданим позичальнику ОСОБА_1 у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів у розмірі 3 % на місяць за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Заяви відповідача б/н від 17 травня 2006 року відповідачу ОСОБА_1 14 червня 2006 року була надана кредитна картка із встановленим кредитним лімітом на платіжну картку. 
За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.
Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний Банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.
Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку, відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 30.12.1998 року № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.
Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.
Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.
При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 18.06.2003 року № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, у зв`язку з чим колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем по справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження отримання нею кредитних коштів.
Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що надані АТ КБ «ПриватБанк», по справі докази є належними та допустимими, у розумінні ст. ст. 58-59 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач ОСОБА_1 , відповідно до наданого позивачем розрахунку, з 21.07.2006 року по 30.05.2014 року користувалась кредитними коштами, наданими їй ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», за договором б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. 
Починаючи з 30.05.2014 року та по момент звернення позивача до суду з даним позовом, відповідач наданою їй позивачем кредитною карткою не користувалась. 
Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, станом на 30.04.2018 року, відповідач, з урахуванням виконання зобов`язань за кредитним договором, не має заборгованості за тілом кредиту, оскільки, як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, який перевірено колегією суддів, та виписки з особового рахунку відповідача, за період з 21.07.2006 року по 30.05.2014 року відповідач по справі активно користувалась кредитними коштами та здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до розрахунку, проведеного колегією суддів, відповідач по справі, за період з 21.07.2006 року по 30.05.2014 року отримала 16 265,69 грн. кредитних коштів, при цьому повернула 21 034,23 грн., при цьому в період з 30.05.2014 року та по момент наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, а саме по 30.04.2018 року, відповідач наданою їй позивачем кредитною карткою не користувалась що свідчить про те, що відповідач не має зобов`язання перед позивачем з повернення кредитних коштів (а.с.4-7,99-111).
На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6 975,08 грн. 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.  Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України,  публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).  Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634  цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договору приєднання розроблені ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.  У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом, розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства, та договірні, розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі.
Вище зазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року.
Як вбачається із матеріалів справи, позичальником ОСОБА_1  17.05.2006 року було підписано Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, відповідно до якої 14 червня 2006 року Банком відкрито рахунок та надано  ОСОБА_1  кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку та в якій сторони погодили розмір процентної ставки в розмірі 3 % в місяць, які нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році, та визначенням строку внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості (а.с.8-зворот). 
Отже, за неналежне виконання своїх зобов`язань по сплаті кредиту належним чином, відповідач повинна нести цивільно-правову відповідальність за невиконання.
Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. 
Договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином, додержується принцип свободи договору. Чинним законодавством передбачено укладення договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому.
Відповідач ОСОБА_1 підписала Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, відповідно до якої між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», були погоджені тарифи банку, порядок та розмір нарахування процентів за порушення виконання зобов`язань, у зв`язку з чим колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем не надано доказів погодження між сторонами умов договору, не надано первинних документів бухгалтерського обліку, а саме виписки з особового рахунку клієнта, які б підтверджували виконання клієнтом грошових операцій.
При цьому відповідачем по справі, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не було заявлено відповідного клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи для підтвердження того, що вона не підписувала договір б/н від 14 червня 2006 року.
Отже, заборгованість відповідача ОСОБА_1 по процентам за користування кредитом, має бути розрахована із застосуванням процентної ставки у розмірі 3 % на місяць.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідач ОСОБА_1 відповідно до наданого позивачем розрахунку, з 21.07.2006 року по 30.05.2014 року користувалась кредитними коштами, наданими їй ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», за договором б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, при цьому допускала порушення виконання зобов`язання по своєчасному поверненню кредитних коштів. 
Починаючи з 30.05.2014 року та по момент звернення позивача до суду з даним позовом, відповідач наданою їй позивачем кредитною карткою не користувалась. 
При цьому, як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором та виписки з особового рахунку відповідача, позивач по справі, нараховуючи проценти за користування кредитними коштами, погашав вказані проценти за рахунок кредитних коштів, у зв`язку з чим заборгованість за тілом кредиту збільшувалась, тому колегія суддів вважає за необхідне розрахувати розмір процентів за кредитним договором виходячи з фактично нарахованих процентів позивачем, які відображені в наданому позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором. 
Так, відповідно до розрахунку, наданого позивачем, станом на 30.04.2018 року, відповідач, з урахуванням виконання зобов`язань за кредитним договором, не має заборгованості по процентам за користування кредитом, оскільки, як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, який перевірено колегією суддів, та виписки з особового рахунку відповідача, за період з 21.07.2006 року по 30.05.2014 року Банком, відповідно до Заяви відповідача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, в якій сторони погодили розмір процентної ставки в розмірі 3 % в місяць, які нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році, та визначенням строку внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, було нараховано відсотки на поточну заборгованість за кредитом в розмірі 4 708,31 грн.
При цьому з урахуванням того, що відповідач по справі, за період з 21.07.2006 року по 30.05.2014 року отримала 16 265,69 грн. кредитних коштів, при цьому повернула 21 034,23 грн., колегія суддів приходить до висновку, що станом на 30.05.2014 року відповідач по справі повернула отримані нею кредитні кошти в сумі 16 265,69 грн. та нараховані станом на 30.05.2014 року Банком проценти в сумі 4 768,31 грн. (16 265,69 грн.+ 4 708,31 грн.=20 974 грн.), що свідчить про відсутність заборгованості по процентам за користування кредитом.
При цьому нараховані Банком після 30.05.2014 року проценти за користування кредитом в сумі 8 625,89 грн. не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки, починаючи з 30.05.2014 року відповідач не користувалась кредитною карткою, тому ці проценти нараховані позивачем за відсутності заборгованості відповідача за кредитним договором.
Крім того колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором, шляхом додавання нарахованих позивачем процентів за користування кредитом, колегією суддів визначено загальний розмір заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 14.06.2006 року по 30.04.2018 року, яка становить 13 334,19 грн., при цьому з вказаного розрахунку не вбачається визначеного позивачем розміру заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 84 291,75 грн.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією – 3100 грн., 500 грн. – штрафу (фіксована частина) та 4718,34 грн. - штрафу (процентна складова), оскільки в підписаній сторонами Заяві позичальника від 17.05.2006 роквідсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені та штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми, та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, зокрема 3100 грн. заборгованості за пенею та комісією, 500 грн. – штрафу (фіксована частина) та 4718,34 грн. - штрафу (процентна складова).
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені та штрафів, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Отже, колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період – з часу виникнення спірних правовідносин, 14.06.2006 року, до моменту звернення до суду із вказаним позовом 05.06.2018 року, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Вище зазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року.
При цьому, згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
На підставі наведеного вище колегія суддів вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 14.06.2006 року, шляхом підписання Заяви позичальника. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату пені та штрафів за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
До того ж, у даному випадку, необхідно зауважити, що міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, у зв`язку з чим сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів. 
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих Правил тим більше, співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у зв`язку з відсутністю такої заборгованості. 
На підставі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги відповідача та скасуванням рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 643 грн. (а.с.60).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2019 року скасувати та постановити нове рішення.
В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 2 643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 22 липня 2021 року. 
Головуючий:
Судді: