08.07.21
22-ц/812/1220/21
Провадження №22-ц/812/1179/21
Провадження №22-ц/812/1220/21
ПОСТАНОВА
Іменем України
08 липня 2021 року                                                        м. Миколаїв
                                                                                      справа № 487/4873/20
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,
із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , поданими їх представником адвокатом Немерцаловою Світланою Володимирівною, на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 29 квітня 2021 року під головуванням судді Бобрової І.В., дата складання повного тексту судового рішення не зазначена,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою, в якій просила стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь заборгованість за договором позики від 07 березня 2018 року у загальному розмірі 377 906,79 доларів США, з яких: 370 000 доларів США – заборгованість за договором позики; 1 581,32 доларів США – три відсотки річних; 6 325,47 доларів США – пеня за прострочення сплати основної заборгованості. Також просила стягнути відшкодування судового збору у розмірі 10510,00 грн..
Позов мотивовано тим, що 07 березня 2018 року між нею та ОСОБА_2 в присутності двох свідків, було укладено договір позики. Згідно даного договору ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 370000 доларів США, які останній зобов`язався повернути в строк до 01 липня 2020 року, проте свого обов`язку не виконав. Як вказала позивачка, укладення договору позики та передача грошових коштів ОСОБА_2 відбулося в період шлюбу з відповідачкою ОСОБА_3 , яка є його дружиною та була повністю обізнана щодо вказаного договору, а тому, на думку ОСОБА_1 , зазначений договір укладено в інтересах сім`ї, а грошові кошти, одержані за цим договором, використані теж в інтересах сім`ї. 
Посилаючись на те, що відповідачі є солідарними боржниками за вказаним договором позики, взяті в борг кошти до цього часу не повернуті, просила про задоволення позову.
22 лютого 2021 року представник позивачки - адвокат Коба В.Б. - звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони відчуження: відповідачу ОСОБА_2 - квартири АДРЕСА_1 ; відповідачу ОСОБА_3 - земельної ділянки площею 0.0325 га з кадастровим номером 4810300000:04:023:0015 для ведення особистого селянського господарства; житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_2 ; земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої в в АДРЕСА_2 ; квартири загальною площею 77,7 кв.м., розташованої в АДРЕСА_3 ; 1/2 частини нежитлових приміщень, розташованих в житловому будинку літ.А-6, загальною площею 134.4 кв.м, в АДРЕСА_4 . Також просив заборонити державним реєстраторам будь-яких органів (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств Міністерства юстиції України), а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження щодо внесення будь-яких відомостей та/або змін з будь-яких питань до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, проводити реєстраційні дії відносно вищевказаного нерухомого майна. 
Необхідність застосування заходів забезпечення позову позивачка обґрунтовувала тим, що є ризик того, що до ухвалення рішення по суті у даній справі, відповідачі можуть відчужити майно, наслідком чого буде настання потенційних труднощів у подальшому виконання судового рішення.
17 березня 2021 року до суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Немерцалової С.В. - про зустрічне забезпечення, в якій вона просила застосувати заходи зустрічного забезпечення позову до позивача ОСОБА_1 та зобов`язати її внести на депозитний рахунок суду в розмірі 6 580150 грн.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено.
Забезпечено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики шляхом заборони відчуження відповідачу ОСОБА_2 кв. АДРЕСА_5 загальною площею 68 кв.м, розташованої в АДРЕСА_6 , зареєстрованої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 28408448101, відповідачу  ОСОБА_3 : земельної ділянки площею 0.0325 га з кадастровим номером 4810300000:04:023:0015 для ведення особистого селянського господарства зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1624596348103; житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_2 зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1624560848103; земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої в АДРЕСА_2 , зареєстрованої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1624514748103; квартири загальною площею 77,7 кв.м, розташованої в АДРЕСА_3 , зареєстрованої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1133231980000; 1/2 частини нежитлових приміщень, розташованих в житловому будинку літ.А-6, загальною площею 134.4 кв.м, в АДРЕСА_4 , зареєстрованих в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 109110048101. Заборонено органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав проводити реєстраційні дії відносно зазначеного нерухомого майна.
В задоволені заяви представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Немерцалової С.В.- про зустрічне забезпечення – відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , що подана його представником -адвокатом Немерцаловою С.В., посилаючись на порушення норм процесуального права незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, просить її скасувати, відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 та задовольнити його заяву про вжиття заходів зустрічного забезпечення.
В обґрунтування скарги зазначає, що ані в заяві позивачки, ані в оскаржуваній ухвалі не зазначено правових підстав для застосування заходів забезпечення позову; при вирішенні питання про забезпечення позову суд не послався на докази наявності будь-яких ризиків, запобігання яких може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Сам лише факт наявності у відповідачів майна не є та не може бути підставою для застосування заходів забезпечення позову. Також вказує, що суд першої інстанції проігнорував висновки Миколаївського апеляційного суду у постанові від 25 листопада 2020 року та безпідставно не вжив заходів зустрічного забезпечення, не застосував висновки Верховного Суду в аналогічних справах та ЄСПЛ.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , що подана її представником - адвокатом Немерцаловою С.В., посилаючись на порушення норм процесуального права незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, просить її скасувати, відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 . 
В обґрунтування скарги зазначає, що суд при накладенні заборони відчуження майна обох відповідачів повинен був пересвідчитися у дійсності спору між позивачкою та нею. У позовній заяві позивачка посилається на ст. 65 СК України та стверджує, що нібито отримані кошти використані на спільні цілі сім`ї відповідачів, однак жодних доказів, які б це підтверджували, надано не було, але суд не надав оцінку цим обставинам. Суд першої інстанції порушив вимоги ст. 149 ЦПК України, не послався на докази наявності будь-яких ризиків, не запобігання яких може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. В оскаржуваній ухвалі відсутні обґрунтування необхідності забезпечення позову шляхом заборони відчуження і проведення реєстраційних дій. Також вказує, що суд першої інстанції проігнорував висновки Миколаївського апеляційного суду у постанові від 25 листопада 2020 року та безпідставно не вжив заходів зустрічного забезпечення, не застосував висновки Верховного Суду в аналогічних справах та ЄСПЛ.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_2 та скасувати ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2021 року.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_3 , скасувати ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2021 року.
В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представники -адвокати Немерцалова С.В. та Єгоров С.Б. - підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги.
ОСОБА_3 та її представник адвокат Немерцалова С.В. також просили про задоволення апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 вересня 2020 року було задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в межах ціни позову в розмірі 10 324 413,50 грн., та заборонено його відчуження.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року цю ухвалу змінено, заяву ОСОБА_1  про забезпечення позову задоволено частково, вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить  ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_7 , та що належить  ОСОБА_3 - земельну ділянки площею 0.0325 га з кадастровим номером 4810300000:04:023:0015 для ведення особистого селянського господарства; житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2 ; земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої в АДРЕСА_2 ; квартиру, розташовану в АДРЕСА_3 ; 1/2 частину нежитлових приміщень, розташованих в житловому будинку літ.А-6, загальною площею 134.4 кв.м, в АДРЕСА_4 .
Також зобов`язано ОСОБА_1 в порядку зустрічного забезпечення протягом 10 днів з дня постановлення даної ухвали внести на депозитний рахунок Миколаївського апеляційного суду грошові кошти у розмірі 6 580 150 грн. та надати суду першої інстанції, який розглядає дану справу документи, що підтверджують надання зустрічного забезпечення.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2021 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Єгорова Б.С.- на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 вересня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року щодо застосування заходів забезпечення позову було відмовлено, оскільки Верховний Суд дійшов висновку, що правильне застосування норми права щодо забезпечення позову є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
У зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 заходів зустрічного забезпечення ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2020 року вжиті заходи забезпечення позову були скасовані, знято арешт з майна та скасовані заходи зустрічного забезпечення.
Задовольняючи заяву представника позивачки - адвоката Коби В.Б. – про забезпечення позову, подану 22 лютого 2021 року, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору є стягнення боргу, розмір якого на день звернення з позовом становив 9731000 грн, то такий вид забезпечення позову як заборона вчиняти певні дії відносно належного на праві власності відповідачам майна, є співмірним із заявленими позовними вимогами, а незастосування таких заходів може утруднити чи унеможливлити виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на нижчевикладене.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечений шляхом заборони вчиняти певні дії.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.
Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.
Так, згідно п. 43 рішення ЄСПЛ по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
Предметом позову є стягнення заборгованості за договором позики від 07 березня 2018 року у розмірі 377 906,79 доларів США, що був укладений ОСОБА_1 із ОСОБА_2 у період шлюбу із ОСОБА_3 , яка є співвідповідачем у цій справі. Позовна заява містить відповідне обгрунтування заявлених позовних вимог.
Наведене свідчить, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 існує спір щодо стягнення грошових коштів, що випливають з укладеного договору позики.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивачка посилалась на те, що ОСОБА_2 ухиляється від добровільного погашення заборгованості за договором позики, а тому, у разі задоволення позову, виконання рішення буде неможливим.
Враховуючи реальність спору та наявність обставин, які можуть утруднити або зробити неможливим виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про забезпечення позову шляхом заборони відчуження належного відповідачам нерухомого майна та заборонии державним реєстраторам проводити реєстраційні дії відносно цього нерухомого майна.
Згідно складених суб`єктом оціночної діяльності ТОВ "Югземсервіс" висновків про вартість вищевказаного нерухомого майна його приблизна загальна середньо - ринкова вартість складає 6 580 150 грн., що не перевищує розмір заявлених позовних вимог.
Отже, обраний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.
Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційних скарг, що судом першої інстанції не враховано відсутність доказів будь-яких ризиків того, що внаслідок не вжиття заходів забезпечення позову це може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. 
Так, забезпечення позову у цьому спорі, який має майновий характер, спрямоване на виконання можливого рішення суду про задоволення позову у відповідачів як у власників нерухомого майна є можливість вільно розпорядитися цим майном під час судового розгляду справи, якщо не вжити заходи забезпечення позову. А тому, враховуючи ціну позову, обґрунтованими є побоювання позивачки про реальні ризики, оскільки у разі задоволення її позову відповідачі можуть ухилятися від виконання рішення суду, таким чином неможливо буде відновити її права щодо стягнення із відповідачів грошової суми.
Немає підстав вважати, що застосування таких заходів призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачів, зважаючи на те, що нерухоме майно залишається в їх власності, а можливість відчужити це майно обмежується лише на певний час.
Доводи апеляційних скарг про те, що суд не пересвідчився у дійсності спору та обгрунтованості позовних вимог, заявлених до ОСОБА_3 , - не заслуговують на увагу, оскільки під час вирішення питання щодо забезпечення позову обгрунтованість позову не досліджується, адже питання обгрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження під час розгляду судом спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову. 
Також є безпідставними посилання апеляційних скарг на те, що в оскаржуваній ухвалі не зазначено правових підстав для застосування заходів забезпечення позову та відсутні обґрунтування необхідності забезпечення позову шляхом заборони відчуження і проведення реєстраційних дій, оскільки це спростовується змістом ухвали суду першої інтанції.
Отже судом першої інстанції вжито заходи забезпечення позову у обраний позивачкою спосіб з додержанням норм процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні заяви про зустрічне забезпечення суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на обраний вид забезпечення позову, який не впливає на матеріальний стан відповідачів як власників майна та не призводить до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування, з урахуванням відсутності доказів завдання відповідачам збитків унаслідок заборони вчиняти певні дії відносно майна, відсутні підстави для вжиття заходів зустрічного забезпечення у запропонований відповідачем спосіб – шляхом зобов`язання ОСОБА_1 внести на депозитний рахунок суду 6 580150 грн.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на нижчевикладене.
Згідно із частиною першою статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).
Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що суд має право, проте не зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача.
Випадки обов`язкового застосування зустрічного забезпечення передбачені частиною третьою статті 154 ЦПК України, відповідно до якої суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
Крім того, положеннями частини шостої статті 154 ЦПК України передбачено право відповідача звернутись до суду першої інстанції з клопотанням про вжиття заходів зустрічного забезпечення. 
Звертаючичись із заявою про застосування заходів зустрічного забезпечення шляхом зобов`язання ОСОБА_1 внести на депозитний рахунок суду 6 580 150 грн, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Немерцалова С.В. – посилалась на необгрунтованість позову, існування між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 інших судових спорів щодо зобов`язань за договором купівлі-продажу корпоративних прав, передачу останньою належних їй квартир у іпотеку ОСОБА_4 , що на думку заявника, свідчить про намагання позивачки вивести майно зі своєї власності, що в подальшому ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, спричинені забезпеченням позову. Обгрунтовуючи розмір коштів, які ОСОБА_1 повинна внести на депозитний рахунок суду, адвокат Немерцалова С.В. посилалася на те, що саме такий розмір зустрічного забезпечення встановлений Миколаївським апеляційним судом у постанові від 25 листопада 2020 року. При цьому заявником жодних доводів на підтвердження спричинення можливих збитків внаслідок забезпечення позову не було наведено, як і не було зазначено орієнтованого розміру таких збитків.
За змістом ст. 154 ЦПК України метою зустрічного забезпечення є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.
Таким чином, з огляду на обраний вид забезпечення позову, який не впливає на матеріальний стан відповідачів як власників майна та не призводить до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування, з урахуванням відсутності доказів завдання відповідачам збитків унаслідок забезпечення позову, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні заяви про зустрічне забезпечення.
Такий висновок суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, щодо вирішення питання про забезпечення позову та зустрічне забезпечення за подібними обставинами справи: при встановленні обгрунтованості вжитих судом заходів запебезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить відповідачу на праві власності, та відсутності підстав для застосування зустрічного забезпечення.
У суді апеляційної інстанції апелянтами та їх представниками також не було зазначено до яких саме збитків може привести застосоване судом першої інстанції забезпечення позову та який розмір цих збитків.
Посилання апеляційних скарг на неврахування судом висновків, викладених у постанові Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року щодо застосування заходів зустрічного забезпечення, не можуть бути прийняті до уваги, окільки вказана постанова стосується законності і обгрунтованості іншої ухвали суду першої інстанції та висновки апеляційного суду не є обов`язковими для суду першої інстанції при постановленні судового рішення за наслідками розгляду інших заяв учасників справи.
До того ж ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2020 року було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року щодо зстосування заходів зустрічного забезпечення.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , має зареєстроване в установленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_8 , є фізичною особою-підприємцем, згідно податкової декларації платника єдиного податку за 2020 рік нею отримано дохід – 759 300 грн. Також вона має на праві власності легковий автомобіль MINI COOPER, 2011 р.в., та станом на теперішній час є власником квартири АДРЕСА_9 .
З огляду на викладене та враховуючи не надання відповідачами обгрунтування обставин спричинення їм збитків внаслідок забезпечення позову та їх розміру, колегія суддів також не вбачає пістав для застосування зустрічного забезпечення.
Отже доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваній ухвалі. 
Крім того, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).
За такого, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є такою, що постановлена з дотриманням норм закону, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України підлягає залишненню без змін.
Керуючисьст.ст. 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , подані їх представником адвокатом Немерцаловою Світланою Володимирівною - залишити без задоволення.
Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий  В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст судового рішення складено 12 липня 2021 року