П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 вересня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/1615/21	
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  судді - Вербицької Н.В.,
                      суддів - Джабурії О.В.,
                                  - Кравченка К.В.,
при секретарі судового засідання – Болтушенка А.О., 
за участю позивача ОСОБА_1 та його представника – адвоката Коренко Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 червня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування  наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А :

16.03.2021 ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ГУ ДПС у Миколаївській області, в якій просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Миколаївській області № 56-о від 25.02.2021 про припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та його звільнення з посади начальника організаційно-розпорядчого управління ГУ ДПС у Миколаївській області,
- поновити його на вказаній посаді, 
- стягнути з ГУ ДПС у Миколаївській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Позивач вказує, що з 09.09.2020 працює на посаді начальника організаційно-розпорядчого управління ГУ ДПС у Миколаївській області. 08.12.2020 у зв`язку із ліквідацією ГУ ДПС у Миколаївській області він отримав від відповідача попередження про наступне звільнення.  
25.02.2021 відповідачем видано оскаржуваний наказ № 560-о про припинення ним, ОСОБА_1 , державної служби за ініціативою суб`єкта призначення з посади начальника організаційно-розпорядчого управління ГУ ДПС у Миколаївській області. Підставою для звільнення зазначено п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». Позивач вважає такий наказ незаконним та просить його скасувати, оскільки звільнення позивача із займаної посади відбулось без дотримання встановленого порядку, а саме: відповідачем не взято до уваги положення ч.3 ст.36 КЗпП України про те, що припинення трудового договору з ініціативи власника можливе лише у разі ліквідації державної установи, а не у зв`язку із її реорганізацією, яка мала м`ясце в даному випадку. Крім того, відповідач не запропонував йому вакантну посаду у новоствореній установі, яка є правонаступником ГУ ДПС у Миколаївській області, та яку позивач мав би виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. 
Відповідач – ГУ ДПС у Миколаївській області (ЄДРПОУ 44104027) заперечував проти позову, просив у його задоволенні відмовити, вказуючи, що з 01.01.2021 відбулось фактичне (компетенційне) адміністративне правонаступництво, оскільки саме норми адміністративного права врегулювали умови та порядок передання компетенції від ліквідованого територіального органу ДПС як юридичної особи публічного права до територіального органу ДПС як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України. Редакція статті 87 Закону України «Про державну службу» на час звільнення ОСОБА_1 не передбачала обов`язку для роботодавця переводити працівника на іншу роботу. Тому попередивши позивача про звільнення за 30 календарних днів до дня звільнення, відповідачем дотримано вимоги закону при припиненні державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. 
Також у відзиві на позовну заяву від 06.04.2021 відповідач вказував, що ОСОБА_1 не перебував з ним у трудових відносинах, а працював та був звільнений ГУ ДПС у Миколаївській області (код ЄДРПОУ 43144729), яке досі перебуває у процесі ліквідації. В зв`язку з викладеним просив замінити його на належного відповідача - ГУ ДПС у Миколаївській області (код ЄДРПОУ 43144729) (т.1 а.с.130-136).
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року клопотання відповідача задоволено та замінено його на належного відповідача - ГУ ДПС у Миколаївській області (код ЄДРПОУ 43144729) (т.1 а.с.185-186). 
Новий відповідач в особі голови комісії з ліквідації ГУ ДПС у Миколаївській області також надав відзив на позовну заяву, в якому визнав заявлені позовні вимоги з огляду на те, що ГУ ДПС у Миколаївській області (код ЄДРПОУ 44104027) відповідно до Положення про Головне управління ДПС у Миколаївській області, затвердженого наказом ДПС України від 12.11.2020 № 643, є правонаступником майна, прав та обов`язків ГУ ДПС у Миколаївській області (код ЄДРПОУ 43144729). Отже, є правонаступником і трудових прав та обов`язків. Тому позивачу мали бути запропоновані вакантні посади в органі, який є правонаступником, які налічували понад 30 одиниць категорії «Б» і «В». Відповідач також вказував, що ОСОБА_1 має понад 30 років бездоганної державної служби, неодноразово був відмічений грамотами та подяками,  професійним та досвідченим працівником, у зв`язку з чим вважає його не переведення до новоствореної служби прорахунком та помилкою. Відповідач погоджувався також із вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (т.1 а.с.189-191).
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Апелянт вказує, що судом не надано належної оцінки доводам відповідача.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював в органах податкової служби з 26.03.2003, а з 09.09.2020 - на посаді начальника організаційно-розпорядчого управління Головного управління ДПС у Миколаївській області (ЄДРПОУ 43144729).
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 № 893 "Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби"  вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком.
На виконання цієї  постанови Державна податкова служба України  видала наказ від 08.10.2020 № 556 "Про ліквідацію територіальних органів ДПС", яким вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком. Цим наказом затверджено список голів комісій з ліквідації територіальних органів ДПС України.
08.12.2020 головою комісії з ліквідації ГУ ДПС у Миколаївській області (ЄДРПОУ 43144729) позивачу вручено попередження про наступне звільнення, яким повідомлено про те, що відповідно до п. 1-1  ч. 1  ст. 87 Закону України "Про державну службу"  позивач підлягає звільненню не раніше ніж 30 календарних днів з моменту ознайомлення з цим попередженням.
11.01.2021 головою комісії з ліквідації ГУ ДПС у Миколаївській області (ЄДРПОУ 43144729) прийнято наказ № 16-о, яким прийнято рішення про припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та звільнено позивача першого робочого дня, наступного за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеного у документі про тимчасову непрацездатність.
Тимчасова непрацездатність позивача тривала з 06.01.2021 р. по 24.02.2021 р. (а. с. 142-143), тому 25.02.2021 наказом Головного управління ДПС у Миколаївській області (ЄДРПОУ 43144729) № 56-о припинено державну службу позивача за ініціативою суб`єкта призначення та звільнено його з посади начальника організаційно-розпорядчого управління Головного управління ДПС у Миколаївській області з виплатою вихідної допомоги відповідно до частини 4  статті 87 Закону України "Про державну службу"  (а. с. 36).
          Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з підтвердження факту ліквідації територіального органу ДПС у Миколаївській області, у зв`язку з чим відповідач мав право звільняти позивача з підстав, передбачених п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», які не покладають на роботодавця обов`язку пропонувати позивачу інші посади.
          Судова колегія не погоджується з висновками суду, виходячи з наступного.
Відповідно до п.342.6 ст.342 Податкового кодексу правовий статус посадових осіб контролюючих органів, їх права та обов`язки визначаються  Конституцією України, цим Кодексом та  Митним кодексом України, а в частині, що не регулюється ними, -  Законом України "Про державну службу"  та іншими законами.
Підстави та порядок припинення державної служби визначені Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII. 
Пунктом 4 ч.1 ст.86 Закону № 889-VIII встановлена така підстава припинення державної служби, як ініціатива суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону.) 
          Відповідно до п. 1-1  ч. 1  ст. 87 Закону України "Про державну службу"  підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.
Положення ч.3  ст.87 Закону № 889-VIII (у редакції  Закону    "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14 січня 2020 року)    в редакції на час звільнення позивача    передбачали, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Судова колегія враховує, що Закон    у редакції на час звільнення передбачав лише право, а не обов`язок, суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі, а також обмежував дію  КЗпП України  у відносинах проходження державної служби. Чинна на момент звільнення позивача редакція  ст. 87 Закону № 889-VIII  не регулювала порядку надання пропозицій державному службовцю, який перебуває у процесі звільнення за п. 1-1 ч. 1  ст. 87 Закону № 889-VIII, вакантних посад державної служби.
Водночас, розглядаючи вказаний трудовий спір, який пов`язаний зі звільненням за п. 1-1 ч. 1  ст. 87 Закону України "Про державну службу",    суд зобов`язаний з`ясувати, чи дійсно мало місце ліквідація державного органу.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної ним в постановах від 12.12.2018р. (справа № 826/25887/15), від 17.07.2019р. (справа № 820/2932/16) ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Отже, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, передбаченого частиною 1 статті 41 та частиною 3 статті 87 № 889-VІІІ зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Судова колегія враховує, що пунктом 1 Положення про Головне управління у Миколаївській області, затвердженого наказом ДПС № 643 від 12.11.2020, визначено, що ГУ ДПС забезпечує реалізацію повноважень ДПС на території Миколаївської області, є правонаступником майна, прав та обов`язків Головного управління ДПС у Миколаївській області (ЄДРПОУ 43144729).
Отже, оскільки виконання завдань та функцій ліквідованого територіального органу ДПС покладено на новостворений територіальний орган ДПС, судова колегія приходить до висновку, що мало місце не ліквідація державного органу, а його реорганізація шляхом перетворення – зміни організаційно-правової форми: з ліквідованого територіального органу ДПС як юридичної особи публічного права на територіальний орган ДПС як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України.
При цьому штатна чисельність працівників у новоствореному територіальному органі ДПС зберіглась у кількості 687 осіб та у його складі залишено організаціно-розпорядче управління у кількості 32 осіб, яке до звільнення очолював позивач (т.1 а.с.69-73, 74-78)  
Враховуючи відсутність факту ліквідації територіального органу ДПС, вірними є доводи апелянта про відсутність підстав для припинення державної служби позивача за ініціативою суб`єкта призначення на підставі п.1-1 ч.1 ст.87 Закону № 889-VIII.
Статтею 43 Конституції України  встановлено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до частини першої  статті 55 Конституції України  права і свободи людини і громадянина захищаються судом. А отже, звільнення державних службовців без існування відповідного правового регулювання має наслідком свавільне втручання відповідного органу у право на працю та, як наслідок, суперечить вимогам принципу верховенства права.
Так, відповідно до статей  21  та  24 Конституції України  усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Конституція України  надає кожному рівні права у сфері трудових правовідносин. Так, положення  Конституції України  не передбачають різного правового регулювання щодо гарантій прав при звільненні державних службовців та працівників приватного сектору.
Відповідно до  статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні"  дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Скасування гарантій для державних службовців при їх звільненні у випадку реорганізації або ліквідації органу є дискримінацією порівняно з правовим положенням працівників у приватному секторі, оскільки не є обґрунтованим об`єктивними підставами.
Пояснення первісного відповідача щодо того,    що суб`єкт призначення або керівник державної служби не зобов`язаний пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі, а тільки може це робити за її наявності (ч.3  ст. 87 Закону "Про державну службу"), суд вважає таким, що не можуть бути прийняті, оскільки  дана норма допускає    різне тлумачення, так як    законом не передбачено умови, за яких керівник державного органу може не пропонувати вакантну посаду державному службовцю при звільненні за скороченням або у зв`язку із ліквідацією. Друге речення частини 3  ст. 87 Закону України "Про державну службу"  не відповідає вимогам "ясності закону" у розумінні Європейської конвенції з прав людини та не забезпечує належної охорони трудових прав громадянина від свавільного втручання чи бездіяльності зі сторони керівника державного органу.
На думку судової колегії, орган державної влади є носієм повноважень, а не прав, і за їх здійснення несе відповідальність. Принцип верховенства права вимагає максимально мінімізувати свободу розсуду виконавчої влади. Правомірне рішення - це не будь-який бажаний для керівника державного органу варіант поведінки в рамках цього Закону, а лише той, який сприятиме належній реалізації підлеглими працівниками права на працю та доступу до державної служби і не допускатиме проявів дискримінації у здійсненні ними цих прав. Відтак свобода розсуду означає не свободу вибору керівника державного органу кого звільнити, а кого залишити (перевести) на державній службі, а означає лише оптимальне застосування закону для досягнення цілей, встановлених у ньому. Такого оптимального застосування закону не буде, якщо керівник державного органу не запропонує працівнику посаду державної служби за її наявності. Якщо така вакансія є у наявності, то є лише один вид правомірної поведінки - запропонувати її працівнику. У інакшому разі це свавілля й зловживання повноваженнями.
Судова колегія також враховує, що ч.3 ст.87 Закону № 889-VIII в редакції Закону № 1285-IX від 23.02.2021 (набула чинності з 06.03.2021, тобто через 10 днів після звільнення позивача), вже зобов`язує суб`єкта призначення при звільненні державного службовця на підставі п.1 та п.1-1 ч.1 ст.87 цього Закону пропонувати працівнику іншу рівнозначну посаду державної служи або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
З матеріалів справи вбачається, що на момент звільнення позивача в ГУ ДПС у Миколаївській області були наявні вакансії державної служби категорії «Б» та «В» у кількості 12 посад, на які наказом ГУ ДПС від 15.02.2021 № 220 оголошено добір (т.1 а.с.44-46).
Оскільки при звільненні позивача зі служби    не вирішувалось питання про можливість залишення його на службі та не запропоновано йому жодної вакантної посади у новоствореній ДПІ, оскаржуваний наказ про звільнення позивача не відповідає таким критеріям, визначеним у частині 2  статті 2 КАС України  - обґрунтованість, неупередженість, розсудливість, дотримання принципу рівності перед законом, пропорційність.
Відтак, у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень діяв не у спосіб, визначений законом, а оскаржуваний наказ прийнято не на підставі, визначеній ст. 87  Закону № 889-VІІІ та з порушенням критеріїв, передбачених частиною 2  статті 2 КАС України. 
Практика звільнення державного службовця за ініціативою суб`єкта призначення у випадку зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, чи у ході реорганізації державного органу, без пропонування такому державному службовцю вакантної посади державної служби у тому самому державному органі або реорганізованому за її наявності - несумісна з принципом правової визначеності та    встановленим   Законом України "Про державну службу"  принципом забезпечення рівного доступу громадян до державної служби.
Отже, звільнення позивача відбулось за незаконним рішенням та з грубим порушенням законодавства про працю, що має наслідком визнання наказу про припинення державної служби ОСОБА_1 від 25.02.2021 № 56-о протиправним та його скасування.
Відповідно до частини першої  статті 235 Кодексу законів про працю України  у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Тому судова колегія вважає, що ОСОБА_1 має бути поновлений на попередній посаді - начальника організаційно-розпорядчого управління ГУ ДПС у Миколаївській області (ЄДРПОУ 43144729).
Судова колегія звертає увагу, що судом першої інстанції не надана належна оцінка обставинам визнання відповідачем – головою комісії з ліквідації ГУ ДПС у Миколаївській області (ЄДРПОУ 43144729) Корчагіним Л.В. позовних вимог щодо визнання незаконним звільнення позивача та його поновлення на посаді.
Відповідно до ч.4 та ч.5 ст.189 КАС України, у разі визнання позову відповідачем повністю або частково суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову повністю або у відповідній частині вимог.
Суд не приймає відмови від позову, визнання позову і продовжує розгляд адміністративної справи, якщо ці дії позивача або відповідача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси.
Враховуючи,  що в ході розгляду справи встановлені законні підстави для поновлення позивача на посаді, дії відповідача по визнанню позовних вимог не суперечать закону та не порушують чиїх-небудь прав, свобод та інтересів, суд має постановити рішенні про задоволення позову.  
Посилання суду першої інстанції, що визнання позову Головою ліквідаційної комісії Корчагіним Л. є його бажанням протистояти начальнику новоствореного ГУ ДПС (ЄДРПОУ 44104027) Прокоф`єву Д.О., судова колегія вважає безпідставними, які не підтверджені жодним доказом, а тому не мають права впливати на вирішення спору.   
Судом першої інстанції не враховано, що визнання відповідачем позову має правове значення лише в разі наявності законних підстав для поновлення працівника. Проте, суд помилково вважав доведеними обставини ліквідації державного органу, у зв`язку з чим дійшов помилково висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпПУ при поновленні позивача на посаді йому має бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу, але не більше, ніж за рік.
Відповідно до частини 1  статті 27 Закону України "Про оплату праці"  порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100  затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.     Особливості обрахунку розміру середньої заробітної плати за останні два місяці роботи наведено у пункті 8 Порядку, згідно із яким нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Здійснюючи розрахунок розміру середнього заробітку ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу, судова колегія враховує відомості, надані ГУ ДПС у Миколаївській області у довідці    (т.1 а.с. 219), а саме    зарплату за грудень 2020 року – січень 2021 року, яка склала 11  576,60 грн. Отже,    розмір середньоденної заробітної плати позивача складає    609,29 грн.
Вимушений прогул включає період з 26.02.2021 (день, наступний за звільненням) по 15.09.2021 (день постановлення судового рішення про поновлення на посаді) та складає 137 днів. Отже, за вимушений прогул позивач має отримати компенсацію у розмірі 83 472,73 грн (сума без сплати податків та інших обов`язкових платежів, які стягуються під час виплати даної суми працівнику).
Відповідно до п.3 ч.1 ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням постанови про задоволення позову.
Судова колегія зазначає, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 18 березня 2021 року. Тому постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.ст.308,310,315,317,321,322,325,328 КАС України, судова колегія, 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 червня 2021 року – скасувати та ухвалити постанову про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області від 25.02.2021 № 56-о про припинення державної служби та звільнення за ініціативою суб`єкта призначення ОСОБА_1 .
Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника організаційно-розпорядчого управління Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області (ЄДРПОУ 43144729) з 25 лютого 2021 року.
Стягнути з Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області (ЄДРПОУ 43144729) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу 83  472 (вісімдесят три тисячі чотириста сімдесят дві) грн 73 (сімдесят три) коп. з відрахуванням податків та обов`язкових платежів. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.
Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 21 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                             Н.В.Вербицька

Судді:                                                                                 О.В.Джабурія

                                                                                          К.В.Кравченко