ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/1108/18	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №6
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
 головуючого судді Савицького Я.Ф.,
            суддів Діброви Г.І.,
                                                           Принцевської Н.М.,
секретар судового засідання – Бебик А.М.,
за участю представників учасників судового процесу:
від позивача: Пронюк В.Я., за довіреністю;
від відповідача: Кулинич К.С., за довіреністю;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Одесагаз-постачання" 
на рішення Господарського суду Одеської області 
від 26 квітня 2021 року (повний текст складено 29.04.2021р.)
по справі № 916/1108/18
за позовом: Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Одесагаз-постачання"
про стягнення 72 271 339,46 грн.,-

колегія суддів суду першої інстанції: головуючий суддя – Щавинська Ю.М., судді: Літвінов С.В., Цісельський О.В.
час та місце винесення рішення: 26.04.2021р., м. Одеса, просп. Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області
Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.
В судовому засіданні 29.09.2021р. відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

В червня 2018 року Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (найменування позивача 21.03.2019р. змінено; попереднє найменування - Публічне акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”) (далі також – позивач, АТ НАК «Нафтогаз України») звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одесагаз-постачання" (далі також – відповідач, ТОВ «Одесагаз-постачання») про стягнення 72 271 339,46 грн., з яких: пеня - 31 096 730,58 грн., 3% річних - 8 216 812,79 грн., інфляційні втрати - 32 957 796,10 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу від 10.04.2017р. №17-238-Н (далі – Договір) щодо своєчасної оплати за використаний газ у визначений Договором строк.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.04.2021р. у справі №916/1108/18 (головуючий суддя Щавинська Ю.М., судді Літвінов С.В., Цісельський О.В.) позовні вимоги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одесагаз-постачання" задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Одесагаз-постачання" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пеню у сумі 20 000 000 грн., 3% річних у сумі 6    390 279,58 грн., інфляційні втрати у сумі 25 244 527,80 грн., судовий збір у сумі 482 580,90 грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.
У вказаному рішенні, задовольняючи частково вимоги позивача, Господарський суд Одеської області дійшов висновку про правомірність нарахування АТ “НАК „Нафтогаз України” пені, 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку із простроченням ТОВ "Одесагаз-постачання" в оплаті вартості поставленого природного газу за Договором. 
Але, частково відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ “НАК „Нафтогаз України”, суд взяв до уваги, зокрема, що поставлений позивачем природний газ ТОВ "Одесагаз-постачання" було оплачено як за рахунок коштів, отриманих в якості оплати від споживачів, так і за рахунок державних компенсацій за процедурою, визначеною Порядком №256. Зазначивши, що пеня, 3% річних та інфляційних втрат на сплачені державою кошти нарахуванню не підлягають, місцевий господарський суд частково задовольнив вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних у сумі 6 390 279,58 грн. та інфляційних втрат у сумі 25 244 527,80 грн., враховуючи різний порядок сплати відповідних коштів.
При цьому, місцевий господарський суд врахував повне погашення відповідачем основної заборгованості, хоча і з порушенням строків, а також прийняв до уваги специфіку господарської діяльності відповідача, яка пов`язана з постачання теплової енергії споживачам, зокрема, протягом опалювального сезону, низьку платоспроможність значної кількості споживачів теплової енергії, у зв`язку з чим зменшив нараховану позивачем штрафну санкцію у вигляді пені до 20 000  000,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Одесагаз-постачання" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій відповідач просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області у справі №916/1108/18 від 26.04.2021р. в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, в якому у задоволені позову Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одесагаз-постачання" відмовити у повному обсязі.
ТОВ "Одесагаз-постачання" вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю  висновків викладених у рішенні обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права.
Зокрема, апелянт зауважує, що оскаржуване рішення фактично базується на постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020р. у справі №903/918/19, хоча, на думку скаржника, правовідносини сторін у вказаній справі не є аналогічними правовідносинам по даній справі.
Так, справа №903/918/19 стосується правовідносин між оптовим продавцем природного газу (АТ «НАК «Нафтогаз України») та теплопостачальною організацією (ПТП «Ковельтепло»). а взаємовідносини у даній справі стосуються оптового продавця природного газу (АТ «НАК «Нафтогаз України») та постачальника природного газу, на якого було покладено спеціальні обов`язки (ТОВ «Одесагаз-постачання»). Крім того, взаємовідносини по справах №903/918/19 та №916/1108/18 підпадають під різне нормативно-правове регулювання, зокрема, Верховний Суд у справі №903/918/19 посилається на Закон України «Про теплопостачання» від 02.06.2005р. №2633-IV та постанову Кабінету Міністрів України від 18.06.2014р. №217 «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки» (далі – Порядок №217) (дія якого не поширюється на розрахунки, які здійснюються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256).
Апелянт звертає увагу на те, що положення Порядку №217 не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності, як зазначається у Постанові Верховного Суду від 16.10.2020р. у справі №903/918/19 та наводиться в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції у даній справі.
Водночас, як стверджує апелянт, місцевим господарським судом при винесенні оскаржуваного рішення проігноровано постанову Верховного Суду у аналогічній справі №908/884/18 від 24.10.2019р., яка є чинною та висновки якої Об`єднаною палатою Верховного Суду не переглядалися.
Вказаною постановою Верховного Суду від 24.10.2019р. залишено в силі рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанцій, якими було відмовлено у задоволенні позову АТ «НАК «Нафтогаз України» до ТОВ «Запоріжгаз Збут» про стягнення пені, інфляційного збільшення та 3% річних за порушення строків оплат по договору купівлі-продажу природного газу від 12.04.2017р. №17-210-Н.
Відповідач звертає увагу, що ТОВ «Одесагаз-постачання» був визначений постачальниками природного газу, на якого покладені спеціальні обов`язки з постачання природного газу побутовим споживачам, відповідно до постанови КМУ від 22.03.2017р. №187; природний газ, що передавався за договором, використовувався виключно для постачання побутовим споживачам; розрахунок з АТ «НАК «Нафтогаз України» здійснювався шляхом перерахування коштів через поточний рахунок із спеціальним режимом використання згідно з нормативами розподілу коштів (п. 6.2. Договору) та шляхом перерахування коштів Головним управлінням Державної казначейської служби України на рахунок Позивача, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету».
ТОВ "Одесагаз-постачання" наполягає на тому, що спеціальний порядок розрахунків за природний газ між постачальниками та оптовими продавцями природного газу через поточні рахунки зі спеціальним режимом використання, який був визначений чинним законодавством, що діяло на той час, був також закріплений в пункті 6.2. Договору, в якому сторони погодили, що оплата за природний газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання продавця кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕКП.
Отже, у відповідача була відсутня можливість впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за природний газ, що на думку скаржника, спростовує доводи АТ «НАК «Нафтогаз України» про прострочення ТОВ «Одесагаз-постачання» виконання зобов`язання в частині проведення розрахунків через рахунки зі спеціальним режимом використання та виключає можливість застосування до відповідача штрафних санкцій (пені), 3% річних та інфляційних втрат.
Разом з тим, посилаючись а висновки, викладені в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 31.05.2019р. у справі №924/296/18 та у постанові Верховного Суду від 23.09.2019р. у справі №908/885/18, скаржник зауважує, що відшкодування коштів на пільги, субсидії здійснюється із Державного бюджету України за спеціальною процедурою, отже, держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населення, яке користується субсидіями та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме: витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами. 
Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами у цій частині (стосовно розміру пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг і субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти.
Таким чином, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства.
Апелянт вказує, що остаточний розрахунок за Договором купівлі-продажу природного газу від 10.04.2017р. №17-238-Н був проведений між сторонами не в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2015р., яку сторони визначили в договорі та яка втратила чинність, а в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256, якою запроваджено механізм фінансування субвенцій на надання пільг та субсидій населенню, тобто в іншому порядку, ніж той, що був передбачений сторонами у Договорі.
ТОВ «Одесагаз-постачання» наполягає на тому, що враховуючи обов`язковість для учасників розрахунків положень норм наведених постанов Кабінету Міністрів України, виходячи з їх змісту, строки та порядок здійснення розрахунків за поставлений природний газ визначаються саме нормами наведених постанов.
Таким чином, з огляду на те, що розрахунок за природний газ в частині оплати його вартості за рахунок коштів, отриманих з Державного бюджету України на надання пільг, субсидій та компенсацій населенню був здійснений між сторонами в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256 та з дотримання встановлених цим нормативно - правовим актом строків, відповідач вважає, що відсутні правові підстави для нарахування останньому пені, 3% та інфляційних втрат.
Окремо відповідач звертає увагу на те, що частина платежів здійснювалась ТОВ «Одесагаз-постачання» на виконання попереднього Договору купівлі-продажу природного газу від 28.10.2016р. №16-482-Н. 
Більш детально доводи ТОВ «Одесагаз-постачання» викладені в апеляційній скарзі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.05.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Одесагаз-постачання» на рішення Господарського суду Одеської області від 26.04.2021р. у справі №916/1108/18 та призначено розгляд справи на 30.06.2021р.
31.05.2021р. від АТ «НАК «Нафтогаз України» до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, яким позивач не погоджується з доводами останньої та просить суд залишити її без задоволення.
Водночас, також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” також звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та на неправильне застосування норм матеріального права, а також на відсутність досліджень місцевим судом усіх істотних обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 26.04.2021р. у справі №916/1108/18 в частині відмови в стягненні пені у сумі 11 096 730,58 грн., 3% річних у сумі 1 826 533,21 грн., інфляційних втрат у сумі 7 713268,30 грн. та ухвалити нове рішення у цій частині, яким позовні вимоги задовольнити.
Так, обґрунтовуючи апеляційну скаргу АТ “НАК „Нафтогаз України”, посилаючись на правові позиції Верховного Суду по справам №910/3657/18, №925/74/19, зазначає про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що постанова Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256 (далі – Порядок №256) змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонами на підставі укладеного між ними Договору, оскільки вказана постанова КМУ лише визначає, відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України, механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема, на оплату електроенергії, природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), послуг теплопостачання тощо.
Апелянт вказує, що положення Порядку №256 не передбачають обов`язку зміни умов договірних зобов`язань сторін, а лише регулюють розрахунки між головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів та постачальниками послуг, до яких відноситься відповідач, в частині виділення пільг та житлових субсидій населенню на оплату природного газу. При цьому, за твердженням позивача, виділення коштів на погашення пільг та житлових субсидій населенню на оплату природного газу залежить від дій самого ТОВ "Одесагаз-постачання".
На думку позивача, порушення державою обов`язку перед відповідачем щодо розрахунків по пільгам та субсидіям населенню, не звільняє останнього від відповідальності за прострочення договірних зобов`язань у вигляді пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Також, посилаючись на правові позиції, викладені у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 16.10.2020р. у справі №903/918/19 та постанові Верховного Суду від 28.10.2020р. у справі №925/1235/19, АТ “НАК „Нафтогаз України” вказує, що лише укладені між сторонами спільні протокольні рішення змінюють строки виконання грошового зобов`язання, в інших випадках відповідачі повинні відповідати на загальних підставах, а тому пеня, 3% річних та інфляційні втрати нараховані позивачем у відповідності до умов Договору та чинного законодавства.
Крім того, апелянт не погодився зі зменшенням нарахованої суми пені та зазначив, що у цій частині рішення Господарського суду Одеської області прийнято з порушенням норм статті 233 Господарського кодексу України, оскільки під час розгляду справи не було враховано інтереси позивача, а важкий фінансовий стан не є винятковим випадком та підставою для зменшення неустойки.
Більш того, АТ «НАК “Нафтогаз України” вважає, що Господарський суд Одеської області не мав права застосовувати до спірних правовідносин статтю 233 Цивільного кодексу України, а відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу України, відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності останнього за порушення зобов`язань.
На думку апелянта, нараховані штрафні санкції не є надмірно великими в порівнянні з невиконаним зобов`язанням за Договором купівлі-продажу природного газу.
Більш детально доводи Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” викладені в апеляційній скарзі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.05.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” на рішення Господарського суду Одеської області від 26.04.2021р. у справі №916/1108/18.
Крім того, цією ж ухвалою об`єднано до сумісного розгляду апеляційну скаргу АТ «НАК “Нафтогаз України” з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Одесагаз-постачання" у справі №916/1108/18.
04.06.2021р. від ТОВ «Одесагаз-постачання" до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу АТ «НАК “Нафтогаз України”, яким відповідач не погоджується з її доводами та просить суд відмовити в задоволенні останньої.
11.06.2021р. до суду надійшла заява представника Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів – через систему відеоконференцзв`язку “EasyCon”, яка була задоволена ухвалою суду від 11.06.2021р.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.06.2021р. справу №916/1108/20 прийнято до провадження зміненою колегією суддів у складі головуючого судді – Савицького Я.Ф., суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М., у зв`язку з перебуванням у відпустці суддів-членів колегії Головея В.М. та Разюк Г.П.
Згідно з ухвалою суду апеляційної інстанції від 30.06.2021р. у судовому засіданні по справі №916/1108/20 оголошено перерву до 14.07.2021 року.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.07.2021р. було продовжено термін апеляційного розгляду справи №916/1108/18 на розумний строк та оголошено перерву у судовому засіданні до 29 вересня 2021 року о 10:00 год.
У судовому засіданні 29.09.2021р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 10.04.2017р. між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Одесагаз-постачання" (покупець) укладено Договір купівлі-продажу природного газу №17-238-Н, за умовами якого продавець зобов`язався передати покупцеві у 2017 році природний газ, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити його на умовах цього Договору (п.1.1 Договору).
Згідно з пунктом 1.2. Договору природний газ, що передається за цим договором, використовується Покупцем виключно для постачання побутовим споживачам.
Пунктом 2.1. Договору визначено, що продавець передає покупцеві з 01.04.2017р. по 30.09.2017р. (включно) природний газ обсягом до 77500,000 тис. м3.
Приймання-передача природного газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці купівлі-продажу, оформляється актом приймання-передачі (п.3.2. Договору).
При цьому, у розумінні п.3.3. Договору, підписаний акт є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.
Відповідно до п. 5.1. Договору ціна за природний газ становить 4 942,00 грн. за 1 000 куб.м., крім того податок на додану вартість - 20%. Всього до сплати за 1 000 куб.м. природного газу - 5 930,40 грн. з ПДВ.
Загальна сума вартості природного газу за цим Договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу (п.5.3. Договору).
За умовами п. 6.1. Договору оплата за природний газ здійснюється Покупцем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця купівлі-продажу природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ, крім фактично переданого природного газу, визначеного абзацом 3 п. 6.1., здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.
При цьому, абзацом 3 п.6.1. Договору визначено, що остаточний розрахунок з оплати вартості придбаного природного газу на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій проводиться за процедурою, визначеною Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року №20 (Офіційний вісник України, 2005р., №2, ст. 88) і має бути здійснений протягом 90 днів з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу. У разі, якщо Продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його, зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів, які перевищують цей 5-денний строк.
Також, пунктом 6.1. Договору встановлено, що вартість фактично переданого природного газу, яка підлягає сплаті грошовими коштами за процедурою, передбаченою абзацом третім цього пункту, визначається на підставі актів звіряння розрахунків (в тому числі коригуючих актів) за відповідний місяць, підписаних покупцем та розпорядником коштів місцевого бюджету, оригінали яких надаються покупцем продавцеві до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу.
У разі ненадання покупцем продавцеві до 25 числа (включно) передбачених в абзаці четвертому цього пункту актів звіряння розрахунків за відповідний місяць, остаточний розрахунок за весь фактично переданий у відповідному місяці купівлі-продажу природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.
Покупець зберігає за собою право надати акт звіряння розрахунків, передбачений в абзаці 4 цього пункту, до закінчення дев`яностого дня, що відраховується з 1 числа місяця, що настає за місяцем, в якому була здійснена купівля-продаж природного газу. При цьому, у випадку, якщо покупець надасть продавцеві передбачений абзацом 4 цього пункту акт звіряння пізніше 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу але до закінчення 90 днів, що відраховуються з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу, то розрахунок за придбаний покупцем газ, в частині суми зазначеної в такому акті звіряння, буде здійснюватися в порядку, передбаченому абзацом 3 цього пункту але з такими особливостями. З дати надання продавцеві покупцем зазначеного вище акту звіряння, припиняється нарахування продавцем неустойки, 3% річних, а також інфляційних збитків на суму, зазначену в такому акті звіряння, на період з дати надання акту звіряння продавцеві і до закінчення 90 днів, що відраховуються з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу. Остаточний розрахунок за придбаний покупцем природний газ в частині, що підлягає оплаті за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою КМУ від 11.01.2005р. №20 (Офіційний вісник України, 2005р., №2, ст.88), має бути здійснений до закінчення 90-го дня, що відраховується з 1 числа місяця, що настає за місяцем в якому була здійснена купівля-продаж природного газу, за виключенням випадків, коли продавець протягом п`яти робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його, то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5-денний строк.
Покупець може ініціювати проведення розрахунку за придбаний природний газ за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. №20 і після спливу 90-денного строку, передбаченого абзацом 3 цього пункту.
Пунктом 6.2. Договору визначено, що оплата за природний газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕКП.
За наявності заборгованості за попередні періоди покупець перераховує кошти з поточного рахунку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця (п.6.3. Договору).
Відповідно до п. 7.1. Договору, за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим Договором.
Умовами пункту 7.2. Договору визначено, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1. цього Договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення.
Згідно із п. 11.1. Договору він набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін (за їх наявності), поширює свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.01.2017р. і діє в частині продажу природного газу до 31.03.2018р. (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.
Вказаний Договір підписаний представниками сторін та скріплений печатками підприємств без зауважень.
Як встановлено місцевим господарським судом, на виконання умов цього Договору позивач поставив відповідачу протягом квітня-вересня 2017р. природний газ на загальну суму 501 003 928,16 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (т.1 а.с.21-26): від 30.04.2017р. на суму 209  450  068,84 грн.; від 31.05.2017р. на суму 48  087  947,16 грн.; від 30.06.2017р. на суму 62  318  825,59 грн.; від 31.07.2017р. на суму 55  532  971,32 грн.; від 31.08.2017р. на суму 60  463  820,18 грн.; від 30.09.2017р. на суму 65  150  295,07 грн.
В свою чергу, матеріали справи свідчать, що в частині оплати природного газу в сумі 501 003 928,16 грн. Договір повністю виконаний відповідачем, хоча і з простроченням строків оплати, визначених п. 6.1. Договору.
При цьому, відповідно до довідки по операціях за Договором №17-238-Н у період з 01.04.2017р. по 28.02.2018р., яку додано позивачем до позовної заяви, кошти за вищевказаним Договором потрапляли на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця наступним чином:
-          Шляхом перерахування коштів від населення згідно Договору №17-238-Н та постанови КМУ № 187 від 22.03.2017р. (т.2 а.с.12-53);
-          Шляхом перерахування коштів на підставі постанови КМУ №256 від 04.03.2002р.
Факт повної оплати отриманого газу за відповідним Договором з боку ТОВ "Одесагаз-постачання" позивачем не заперечується.
Апеляційною колегією встановлено, що вартість переданого за Договором від 10.04.2017р. №17-238-Н сплачена відповідачем наступним чином:
- 405 925 243,90 грн. було сплачено шляхом перерахування коштів із поточного рахунку із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця, з призначенням платежу «перерахування коштів на виконання Постанови КМУ від 22.03.2017р. № 187 від населення», що підтверджується платіжними дорученнями за період з 26.01.2018р. по 13.03.2018р. (т.1 а.с.12-53, 69-70);
- 95 078 684,26 грн. було сплачено за рахунок коштів, отриманих з державного бюджету України на надання пільг, субсидій та компенсацій населенню, з призначенням платежу: «постанова Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 р. №256», про що свідчать платіжне доручення від 07.02.2018р. №1 на суму 62 771 984,26 грн. та від 28.02.2018р. №6 на суму 32 306 700,00 грн. (т.2 а.с.67, 68).
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що протягом періоду постачання природного газу між відповідачем (як постачальником природного газу) та розпорядниками коштів місцевого бюджету, а саме: Управліннями соціального захисту населення Біляївської, Білгород-Дністровської, Захарівської, Любашівської, Ренійської, Ширяївської, Лиманської, Іванівської, Роздільнянської, Ананьївської, Великомихайлівської, Тарутинської, Миколаївської, Ізмаїльської, Березівської, Болградської, Овідіопольської, Окнянської, Балтської, Подільської райдержадміністрацій, Управліннями праці та соціального захисту населення Южненської, Чорноморської, Одеської, Ізмаїльської, Подільської міських рад, були підписані акти звіряння взаєморозрахунків за надані населенню послуги, на які надаються пільги, субсидії та компенсації: 
- за квітень 2017 року на суму 424  396  910,21 грн. (т.1. а.с. 159-184), 
- за травень 2017 року на суму 373  290 037,63 грн. (т.1. а.с. 133-158), 
- за червень 2017 року на суму 365  344  323,84 грн. (т.1. а.с. 105-132),
- за липень 2017 року на суму 345  701  335,54 грн. (т.1. а.с. 79-104),
- за серпень 2017 року на суму 296  533  738,88 грн. (т.1. а.с. 53-78),
- за вересень 2017 року на суму 205  984  208,35 грн. (т.1. а.с. 27-52).
Таким чином, протягом квітня-вересня 2017р. населенню м. Одеси та Одеської області було надано пільг, субсидій та компенсацій на загальну суму 2 011  250 559,45 грн.
Ці акти були сформовані у відповідності до абз.4 п.6.1 договору та п.7 Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій.
При цьому, Акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” у своїх розрахунках штрафних санкцій також посилається на вказані акти звіряння щодо надання пільг, субсидій та компенсації в оплату за природний газ, спожитий в період дії Договору від 10.04.2017р., однак зазначає наступні данні: 
- за квітень 2017 р. – 78 099 007,21 грн.;
- за травень 2017 р. – «-» 19 827 938,11 грн.;
- за червень 2017 р. – «-» 7 915 283,03 грн.;
- за липень 2017 р. – 6 953 571,84 грн.;
- за серпень 2017 р. – 9 411 211,75 грн.;
- за вересень 2017 р. – 10 822 034,54 грн.
Тобто, за твердженням саме позивача у період дії Договору від 10.04.2017р. в частині постачання газу (квітень – вересень 2017р.) населенню м. Одеси та Одеської області було надано пільг, субсидій та компенсацій на загальну суму 105 285 825,34 грн.
Також, у матеріалах справи наявні балансові довідки ТОВ «Одесагаз-постачання», згідно з якими заборгованість населення за спожитий газ станом на 31.05.2017р. дорівнювала 1  240  638  518 грн. (довідка від 14.06.2017р. №3713) (т.2 а.с. 74), станом на 31.10.2017р. – 1  216  587  250,00 грн. (довідка від 13.11.2017р. №5990) (т.2 а.с. 75).
Колегія суддів звертає увагу, що даний розмір заборгованості наводиться без урахування заборгованості Держави в особі Управлінь соціального захисту населення м. Одеси та Одеської області щодо компенсації населенню пільг та субсидій за спожитий природний газ.
Окрім того, у матеріалах справи наявні довідки ТОВ “Одесагаз-постачання” (від 10.04.2017р. №1654, від 09.10.2017р. №5545, від 13.04.2018р. №2068) про стан заборгованості, яка утворилась у 2017р.-2018р. по пільгах та субсидіях, наданих населенню, які фінансуються з загального фонду Державного бюджету України, що погоджені директором департаменту фінансів Одеської обласної державної адміністрації (том 2 а.с.71-73):
Як свідчать наведені довідки, станом на 01.04.2017р. заборгованість Держави перед ТОВ “Одесагаз-постачання” становила 347  338 314,64 грн.; а станом на 01.10.2017р. (останній місяць постачання природного газу по Договору) – 208  937  629,24 грн. Станом на 13.04.2018р. така заборгованість дорівнювала 311  651  763,51 грн.
Однак, не враховуючи вищевказане та зазначаючи, що відповідач оплатив отриманий за Договором №17-238-Н природний газ несвоєчасно, внаслідок чого відбулось прострочення зобов`язань з оплати, позивач на підставі пункту 7.2. Договору нарахував покупцю 31 096 730,58 грн. пені, 8 216 812,79 грн. - 3% річних та іфляційних втрат в сумі 32 957 796,10 грн. що разом становить 72 271 339,46 грн., які заявлені до стягнення.
Проаналізувавши доводи апеляційних скарг, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
У даному випадку сутність спору полягає у спонуканні відповідача до примусового виконання порушених (прострочених у виконанні), на думку позивача, грошових зобов`язань з оплати поставленого АТ «НАК «Нафтогаз України» природного газу протягом квітня-вересня 2017р. за Договором від 10.04.2017р. №17-238-Н, та застосованих наслідків несвоєчасного виконання таких грошових зобов`язань з оплати у вигляді стягнення нарахованих 3% річних, інфляційної індексації та пені.
Судова колегія зазначає, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються, зокрема, нормами Цивільного та Господарського кодексів України, Законом України “Про ринок природного газу”, Постановами Кабінету Міністрів України про Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій, компенсацій та про Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, а також умовами Договору №17-238-Н від 10.04.2017р.
Відповідно до приписів та ст. 193 Господарського кодексу України, статей 11, 525, 526, 629 Цивільного кодексу України договір як підстава для виникнення цивільних прав та обов`язків є обов`язковим для виконання сторонами і за загальним правилом сторони не мають права змінити умови відповідного зобов`язання в односторонньому порядку, а повинні виконувати його належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства.
Згідно із ч.1 ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
У відповідності до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.
За змістом статті 611 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 216 та ч.1. ст. 230 Господарського кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).
Зі змісту вищезазначених положень, а також аналізу пунктів 3.3, 3.4 та 6.1 Договору, вбачається, що обсяги поставленого позивачем газу та суми, що підлягали до сплати за кожен окремий місяць поставки вказаного товару встановлюється саме підписаними між сторонами актами приймання-передачі газу, які в розумінні статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні є первинними документами, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складаються під час здійснення господарських операцій, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення.
При цьому, пунктом 6.1 Договору встановлено дві зовсім різні дати здійснення остаточного розрахунку за фактично переданий природний газ (дві категорії джерел оплат), що обов`язково має враховуватися при здійсненні розрахунку штрафних санкцій, а саме:
- 1) до 25-го числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу - це стосується природного газу, що спожитий побутовими споживачами, та оплата за який має здійснюватися відповідно до п. 6.2 Договору з поточного рахунку із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕКП самим населенням м. Одеси та Одеської області (абз. 2 п. 6.1 Договору).
- 2) протягом 90 днів з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу - це стосується природного газу, що спожитий побутовими споживачами, та оплата за який має здійснюватися Державою в особі управлінь (департаментів) соціального захисту населення відповідної районної державної адміністрації (міської ради) як розпорядників коштів місцевих бюджетів (абз. 3-8 п. 6.1 Договору).
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач несвоєчасно, у розумінні вимог абз.абз.1-2 п. 6.1. Договору купівлі-продажу природного газу від 10.04.2017р. №17-238-Н розрахувався за отриманий у квітні-вересні 2017р. природний газ, що зумовлює необхідність вирішення питання про оцінку цього факту як необхідної і достатньої умови для констатації неналежності (із допущеним простроченням) виконання ним такого грошового зобов`язання у розумінні ст.610 Цивільного кодексу України, та кваліфікації самого відповідача як такого, що прострочив виконання такого грошового зобов`язання у розумінні ч.1 ст. 612 цього Кодексу.
В свою чергу, апеляційний суд зазначає, що оцінка певних платежів щодо отриманого природного газу, які були здійснені відповідачем поза строків, визначених умовами п. 6.1. Договору, безпосередньо стосується правильності вирішення спору в частині стягнення решти нарахувань, адже правомірність їх здійснення за змістом ст.ст.549, 611, 625 Цивільного кодексу України та ст.ст.216-218 Господарського кодексу України перебуває у залежності від факту порушення (прострочення) відповідного грошового зобов`язання.
Проблема у кваліфікації недотримання умов Договору (відповідних розрахунків) як порушення полягає у тому, що решта положень п.6.1. спірного Договору формулюють спеціальне правило в частині розрахунків за природний газ, здійснюваних за рахунок наданих державою кінцевим споживачам пільг, субсидій і компенсацій.
Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України “Про ринок природного газу” з метою забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу на суб`єктів ринку природного газу у виключних випадках та на визначений строк можуть покладатися спеціальні обов`язки в обсязі та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України після консультацій із Секретаріатом Енергетичного Співтовариства.
Такі обов`язки мають бути чітко визначеними, прозорими, недискримінаційними та заздалегідь не передбачати неможливість їх виконання. Такі обов`язки не можуть покладатися на споживачів.
Частиною 4 цієї статті встановлено, що Рішення Кабінету Міністрів України про покладання спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу має визначати, зокрема, коло суб`єктів ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки; обсяг прав суб`єктів ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки, необхідних для виконання таких обов`язків; категорії споживачів, яких стосуються спеціальні обов`язки; територію та строк виконання спеціальних обов`язків; джерела фінансування та порядок визначення компенсації, що надається суб`єктам ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки, з урахуванням положення ч.7 цієї статті.
Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України “Про ринок природного газу” суб`єкт ринку природного газу, на якого покладаються спеціальні обов`язки відповідно до частини першої цієї статті, має право на отримання компенсації економічно обґрунтованих витрат, здійснених таким суб`єктом, зменшених на доходи, отримані у процесі виконання покладених на нього спеціальних обов`язків, та з урахуванням допустимого рівня прибутку відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2017р. №187 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)", яка була чинною на момент укладення між сторонами у даній справі Договору купівлі-продажу природного газу від 10.04.2017р. №17-238-Н, на ТОВ «Одесагаз-постачання» як на постачальника природного газу покладено спеціальні обов`язки щодо постачання природного газу побутовим споживачам Одеської області та релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності).
Статтею 12 Господарського кодексу України визначено, що держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є, зокрема, регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.
Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за транзитне транспортування природного газу і за природний газ, що видобувається в Україні.
Таке регулювання визначено Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. №20 (далі - Порядок №20), який діяв на час укладення договору від 10.04.2017р. і втратив чинність з 01.01.2018р.
Відповідно до Порядку №20 держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.
Так, за умовами п. 6 Порядку №20 органи Державної казначейської служби України (далі - Казначейство) на підставі платіжних доручень головних розпорядників коштів місцевих бюджетів перераховують кошти на рахунки постачальників ресурсів (товарів, послуг). Розрахунки проводяться на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень (далі - СПР), підписаних усіма учасниками таких розрахунків (п. 7 Порядку №20).
При цьому, як вже було зазначено, пунктом 6.1. Договору визначено, що остаточний розрахунок з оплати вартості придбаного природного газу на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій проводитися за процедурою, визначеною Порядком №20.
Спільним наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015р. №493/688 затверджено Порядок проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію (Порядок №493, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає взаємовідносини, зокрема, між органами Казначейства, департаментами фінансів обласних державних адміністрацій, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, НАК "Нафтогаз України" та іншими учасниками розрахунків за природний газ, послуги з постачання, розподілу та транспортування природного газу, що проводяться відповідно до Порядку №20.
За змістом 1.2 Порядку №493 розрахунки, передбачені в пункті 1.1 цього розділу, проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню або договорів, що визначають обсяг щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і СПР, форма яких наведені у додатках 1, 2, 3 до цього Порядку.
Разом з тим, СПР у даному випадку сторонами не підписувались.
При цьому, з 01.01.2018р. зазначена постанова Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 року втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України №951 від 08.11.2017 року "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України".
Водночас, з 01.01.2018р. механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату, зокрема і природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання) за рахунок субвенцій з державного бюджету визначався Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002р. (далі по тексту - Порядок №256).
Отже, з 01.01.2018р. розрахунки за природний газ, спожитий категорією населення, яке має пільги та субсидії, здійснювалися між сторонами відповідно до Порядку №256, про що зазначає відповідач та не заперечує позивач.
Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду ототожнив застосування Порядку 20 та Порядку 256, що відображено у постанові Об`єднаної Палати від 26.06.2020р. у справі №904/1210/18, а саме:
«Таким чином, строки виконання та механізм перерахування коштів за постачання природного газу певним категоріям населення фактично регулюються Порядками № 20, 256, 493, а підписання спільних протокольних рішень є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету.
З аналізу вказаних положень слідує, що держава визначила спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019р. у справі № 922/3013/18, від 13.11.2019р. у справі №922/3095/18, постанові Верховного Суду від 13.02.2020р. у справі №917/536/19».
Пунктами 2, 4 Порядку №256 встановлено, що фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення, районних бюджетах, бюджетах об`єднаних територіальних громад на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.
Перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.
Отже, наведене свідчить про адміністративно-правове регулювання відносин щодо механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема на оплату природного газу.
Пунктом 9 ч. 1 ст. 87 Бюджетного кодексу України визначено, що до видатків, які здійснюються з Державного бюджету України, належать видатки, зокрема, на соціальний захист та соціальне забезпечення. При цьому, порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначаються Кабінетом Міністрів України (ч.2 ст. 97 цього Кодексу).
За умовами підпункту "б" п. 4 ч. 1 ст. 89 та ст. 102 Бюджетного кодексу України видатки на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг (житлові субсидії населенню) здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з Державного бюджету України (субвенцій з Державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (ПЕК), визначений Порядком фінансування видатків, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто, державою офіційно визнається неможливість підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).
Згідно з п. 5 Порядку №256, головні розпорядники коштів місцевих бюджетів готують щомісяця інформацію про суми нарахованих соціальних виплат, пільг та житлових субсидій населенню та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконавчих органів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення), об`єднаних територіальних громад.
Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів готують щомісяця до 10 числа наступного періоду інформацію про суми нарахованих пільг та житлових субсидій населенню на оплату природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), виплати громадянам частини невикористаної субсидії для відшкодування витрат на оплату природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання) та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами, установами та організаціями, що надають житлово-комунальні послуги, балансоутримувачами відомчого житла, гуртожитків, управителями багатоквартирних будинків і надсилають фінансовим органам райдержадміністрацій, виконавчих органів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення), об`єднаних територіальних громад.
Підприємства, установи та організації, що надають послуги з транспортування, розподілу та постачання природного газу, готують реєстри обсягів спожитих енергоносіїв та наданих послуг, що підлягають перерахуванню, відповідно до фактичних обсягів спожитих енергоносіїв та наданих послуг, але не вище обсягів нарахованих сум пільг і субсидій, і надсилають їх протягом місяця, але не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним періодом, фінансовим органам райдержадміністрацій, виконавчих органів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення), об`єднаних територіальних громад та головним розпорядникам коштів місцевих бюджетів.
Головні управління Державної казначейської служби в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі щомісяця не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після отримання від фінансових органів подають Державній казначейській службі відповідні дані щодо фактично нарахованих сум пільг, субсидій, допомоги та кредиторської заборгованості відповідних бюджетів згідно із зазначеними реєстрами.
У відповідності до пункту 8-1 Порядку №256, зокрема, відповідні кошти на оплату пільг і субсидій за природний газ, послуги з транспортування розподілу та постачання природного газу, отримані від головних розпорядників місцевих бюджетів, використовуються суб`єктами господарювання за цільовим призначенням.
Суб`єктами господарювання, які мають ліцензію на постачання природного газу, отримані кошти спрямовуються на оплату природного газу оптовим продавцям та власникам ресурсу природного газу (в тому числі ПАТ «НАК «Нафтогаз України»), на оплату послуг з розподілу та транспортування природного газу операторам газорозподільної системи та оператору газотранспортної системи.
Оптовим продавцям природного газу, в тому числі, ПАТ «НАК «Нафтогаз України», кошти, отримані згідно з абзацами 2-4 та 7 цього пункту, спрямовуються виключно на закупівлю природного газу у вітчизняних виробників та (або) сплату грошових зобов`язань із загальнодержавних податків та зборів до бюджету, визначених ст. 9 Податкового кодексу України.
Для проведення розрахунків відповідно до цього пункту всі учасники відкривають поточні рахунки із спеціальним режимом використання в органах казначейства. Усі учасники розрахунків, що проводяться згідно із цим пунктом, у графі «Призначення платежу» платіжних доручень додатково зазначають: «постанова Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002р. №256» та вказують вид послуги (енергоносія), за який проводиться розрахунок. Казначейство не пізніше ніж протягом наступного операційного дня після надходження платіжних доручень учасників розрахунків, передбачених цим пунктом, здійснює їх виконання.
Отже, відшкодування коштів на пільги, субсидії здійснюється із Державного бюджету України за спеціальною процедурою, а Порядок №256 передбачає існування відносин з відшкодування місцевими бюджетами надавачам послуг вартості, спожитого отримувачами пільг та субсидій, природного газу за рахунок субвенцій із державного бюджету, які в подальшому мають бути перераховані відповідачем на рахунок АТ «НАК «Нафтогаз України».
З наведеного вбачається, що держава визначила спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019р. у справі №922/3013/18, від 13.11.2019р. у справі №922/3095/18, постанові Верховного Суду від 13.02.2020р. у справі №917/536/19.
Таким чином, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами Договору від 10.04.2017р. №17-238-Н у цій частині (стосовно розміру пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг і субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. На виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти.
Значить, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами Договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.
З огляду на вищевказане, колегія суддів зазначає, що для застосування штрафних санкцій та відповідальності за прострочку виконання відповідного грошового зобов`язання, необхідною умовою є факт невиконання або прострочення виконання зобов`язання.
Так, як вже зазначалось вище, станом на 01.04.2017р. заборгованість по пільгах та субсидіях, наданих населенню, які фінансуються з загального фонду Державного бюджету України, становила 347 338 314,64 грн., а станом на 13.04.2018р. така заборгованість дорівнювала 311 651 763,51 грн., тобто перерахувань з Державного бюджету України відповідачу майже не було.
Натомість, в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256, грошові кошти з Державного бюджету України на рахунок позивача щодо компенсації населенню наданих пільг та субсидій були перераховані у розмірі 95 078 684,26 грн. лише 08.02.2018р. (платіжне доручення №1 від 07.02.2018р. на суму 62 771 984,26 грн.) та 01.03.2018р. (платіжне доручення №6 від 28.02.2018р. на суму 32 306 700,00 грн.) з призначенням платежу: «Постанова КМУ від 04.03.2020р. №256 (зі змінами), (природний газ). За природний газ 2017р., згідно Договору №17-238-Н від 10.04.2017р.».
Більш того, із наданого АТ “НАК “Нафтогаз України” розрахунку штрафних санкцій за Договором від 10.04.2017р. вбачається, що за період дії Договору від 10.04.2017р. в частині постачання газу (квітень – вересень 2017р.) населенню м.  Одеси та Одеської області було надано пільг, субсидій та компенсацій на загальну суму 105  285  825,34  грн.
Тобто, Державою було перераховано від імені відповідача позивачу на 10 207 141,08 грн. (105 285 825,34 грн. - 95 078 684,26 грн.) менше, ніж отримано населенням пільг, субсидій та компенсацій.
Судова колегія звертається до правової позиції, що викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020р. у справі №904/1210/18, від 16.10.2020р. у справі №903/918/19, від 31.05.2019р. у справі №924/296/18, від 23.09.2019р. у справі №908/885/18, згідно із якою для нарахування пені на підставі пункту 7.2 Договору від 12.04.2017р., 3% річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 Цивільного кодексу України необхідно, щоб відповідач здійснив оплату отриманих коштів поза межами порядку і строків, визначених СПР, а підставою для стягнення таких нарахувань за порушення грошового зобов`язання може бути наявність суми основного боргу, яка не була предметом регулювання СПР, та яка була несвоєчасно сплачена відповідачем за рахунок власних коштів.
У даному контексті колегія суддів аналогічно зазначає, що враховуючи те, що сплата відповідачем частини заборгованості за спожитий ним протягом квітні - вересня 2017 року природний газ частково здійснювалась на підставі Порядку №256 (пільгами та субсидіями), який визначає строки та порядок здійснення розрахунків за поставлений природний газ у порядку, встановленому означеною постановою, позивачем не доведено порушення відповідачем строків здійснення розрахунків з постачальником, передбачених абз. 3 п.6.1. Договору сплати грошових коштів у вигляді державної субвенції на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг, які надходили на рахунок відповідача з бюджету.
У цьому зв`язку, судова колегія зазначає, що відповідна оплата з боку Держави відбулась із значним порушенням строків, встановлених приписами абз. 3 п. 6.1. Договору, а перерахування вказаних коштів жодним чином не залежало від волі відповідача – ТОВ «Одесагаз-постачання».
Враховуючи обставини щодо здійснення розрахунків за переданий природний газ за рахунок коштів, отриманих з Державного бюджету України на надання пільг, субсидій та компенсацій населенню колегією суддів зроблено висновок про те, що строки виконання грошових зобов"язань, які виникли на підставі укладеного сторонами Договору, в цій частині змінились.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно із ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У цьому зв`язку, відсутнє прострочення оплати за переданий природний газ, а судом встановлено, що за зобов`язаннями по сплаті вартості природного газу в Порядку №256 строк, який встановлений законом, не був порушений.
Наведене зумовлює відсутність підстав для нарахування на суму 95 078 684,26 грн. пені, 3% річних та інфляційною індексації в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі №910/9806/16 від 14.03.2018р., у справі №904/2743/16 від 14.06.2018р., у справі №922/3873/17 від 02.08.2018р., у справі №924/1090/17 від 14.08.2018р., 908/885/18 від 23.09.2019р., №908/884/18 від 24.10.2019р.
Водночас, судова колегія звертає увагу на посилання відповідача на те, що він власними коштами погашав недоплачену державою суму у розмірі 10 207 141,08 грн. зі свого поточного рахунку зі спеціальним режимом використання, що підтверджується платіжними дорученнями від 12.03.2018р. №14059 на суму 2 829 817,05 грн. та від 13.03.2018р. №1074 на суму 7 377 324,03 грн., які містяться у матеріалах справи. Однак, зважаючи на те, що у призначенні платежів зазначено, що вищенаведені суми були перераховані позивачу у відповідності до постанови КМУ від 22.03.2017р. №187, суд вказує наступне.
Відповідно до частини шостої статті 11 Закону України «Про ринок природного газу», зокрема, для проведення розрахунків за спожитий природний газ постачальники природного газу, на яких покладені спеціальні обов`язки для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, їх структурні підрозділи, а також оптові продавці, що здійснюють продаж природного газу таким постачальникам на виконання спеціальних обов`язків, покладених на таких продавців, відкривають в установах уповноважених банків поточні рахунки із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять як плата за спожитий природний газ від споживачів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015р. №792 "Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ" затверджено Порядок відкриття (закриття) поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ (далі - Порядок відкриття (закриття) рахунків), та Порядок проведення розрахунків за спожитий природний газ (далі - Порядок проведення розрахунків). При цьому норми цієї постанови не застосовуються до правовідносин, врегульованих Порядком №256 (пункт 4 Постанови №792).
Згідно із п. 2 цього Порядку споживачі оплачують вартість спожитого ними природного газу шляхом перерахування коштів виключно на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті в установах уповноваженого банку газопостачальними підприємствами.
У відповідності до пунктів 5-8 Порядку проведення розрахунків за спожитий природний газ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015р. №792, кошти перераховуються з поточних рахунків із спеціальним режимом використання згідно з алгоритмом розподілу коштів, який затверджено Постановою НКРЕКП від 30.09.2015р. №2516 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Алгоритм).
Згідно з пунктами 4, 6 Алгоритму газопостачальні підприємства та їх структурні підрозділи обумовлюють у відповідному договорі банківського рахунку право банку на договірне списання (перерахування) без платіжних доручень з поточних рахунків із спеціальним режимом використання коштів, що надходять за спожитий природний газ від категорій "населення" та "ТКЕ - населення", згідно з положеннями цього Алгоритму. Споживачі, які відносяться до категорій "населення" та "ТКЕ - населення" оплачують вартість спожитого ними природного газу шляхом перерахування коштів на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ, відкриті в установах уповноваженого банку газопостачальними підприємствами та їх структурними підрозділами.
Матеріали справи свідчать, що на виконання вимог зазначеної постанови ТОВ "Одесагаз-постачання" відкрило у АБ “Укргазбанк” поточний рахунок із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ від населення, № 26034111270720.980.
Як вже зазначалось вище, загалом, за період дії Договору від 10.04.2017р. №17-238-Н відповідачем було перераховано 501 003 928,16 грн. При цьому, відповідно до Порядку №256 - 95 078 684,26 грн., а сума у розмірі 405 925 243,90 грн. була сплачена відповідно до постанови КМУ від 22.03.2017р. №187 шляхом перерахування коштів із поточного рахунку із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця, що підтверджується платіжними дорученнями за період з 26.01.2018р. по 13.03.2018р. (т.1 а.с.12-53, 69-70).
Однак, судова колегія звертає увагу на те, що у відповідних платіжних дорученнях, наявних у матеріалах справи, в призначеннях платежу відсутній період реалізації природного газу.
          Разим з цим, судова колегія наголошує, що строк відповідних оплат за поставлений позивачем газ розраховується за кожен окремий місяць поставки вказаного товару, виходячи із підписаних сторонами актами приймання-передачі газу.
          Досідивши акти приймання-передачі природного газу за Договором від 10.04.2017р. №17-238-Н за період квітень - вересень 2017 року, судова колегія зазначає, що з останніх вбачається, що зазначений в них обсяг природного газу є суцільним без розмежування категорій споживачів природного газу та джерел оплати (за рахунок державних субвенцій чи «Алгоритму»).
Таким чином, відсутня будь-яка правова можливість у встановленні кінцевих строків оплат за конкретний період постачання природного газу, оскільки неможливо видокремити суми, які надійшли за Порядком №256 та у відповідності до постанови КМУ від 22.03.2017р. №187.
Водночас, численна практика Верховного Суду передбачає, що при вирішенні питання щодо встановлення прострочення в оплаті вартості поставки природного газу на користь гарантованого постачальника, з урахуванням особливостей правового регулювання спірних правовідносин відповідно до статей 19, 19-1 Закону України «Про теплопостачання», ст.ст. 11-13 Закону України «Про ринок природного газу», Порядків №20, №217, №256, №483, до предмета доказування входять таки обставини: яку частину оплати за придбаний природний газ у спірний період відповідач-споживач здійснив власними коштами; який розмір вартості поставки газу погашено у спосіб проведення взаєморозрахунків між гарантованим постачальником, споживачем та іншими учасниками розрахунків з боку держави через процедуру, визначену Порядком №20 та Порядком №483, шляхом підписання спільних протокольних рішень; чи дотримано відповідачем порядку і строків внесення виділених йому з державного бюджету коштів, як субвенцій, на погашення вартості наданих ним послуг з теплопостачання пільговим категоріям населення відповідно до умов спільних протокольних рішень; чи допущено відповідачем порушення строків виконання договірних зобов`язань в частині оплати власними грошовими коштами вартості придбаного газу за кожним з актів приймання - передачі природного газу у визначений позивачем спірний період.
Колегія суддів вказує, що у даній справі встановлено, що лише частина спожитого газу споживалась пільговиками та підлягала оплаті за Порядком №256, інша частина коштів сплачувалась відповідачем через рахунок із спеціальним режимом використання.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги щодо стягнення з відповідача нарахованих пені, 3% річних та інфляційних втрат на решту суми поставленого природного газу за Договором в розмірі 405 925 243,90 грн.
Так, місцевий господарський суд зазначив, що розрахунок, наданий позивачем, згідно якого сума пені становить 24 919 056,67 грн., 3% річних становлять 6 390 279,58 грн., індекс інфляції становить 25 244 527,80 грн. є таким, що зроблений арифметично та методологічно правильно.
Разом з цим, у матеріалах справи відсутні конкретні докази, які б дозволяли розмежувати здійснені відповідачем оплати, встановити періоди порушення строків оплати і підтвердити або спростувати здійснені у поданому позивачем розрахунку обчислення. 
Відсутність у призначенні платежу вказівки на місяць, за який здійснюється розрахунок за природний газ за Порядком №256 не дає можливості визначити період прострочення розрахунку за постановою КМУ від 22.03.2017р. №187.
Матеріалами справи не визначено відокремлення сум по конкретному акту приймання-передачі природного газу, яки підлягали сплаті або за Порядком №256, або у відповідності до постанови КМУ від 22.03.2017р. №187.
У жодному платіжному дорученні у графі «призначення платежу» не визначено акт приймання-передачі газу, за яким відбувається відповідна оплата.
Отже, позивач не послався на будь-які відповідні докази, наявні у матеріалах справи, які давали можливість виокремити періоди, за які здійснювались розрахунки за спірним Договором.
При цьому, з метою реалізації Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", який визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін, Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003р. затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).
Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь- який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Відповідно до статей 251, 252 Цивільного кодексу строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
За змістом ст. 253 Цивільного кодексу, якою визначені загальні правила визначення початку перебігу строку, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Як унормовано приписами частини 5 ст. 261 Цивільного кодексу, за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.
Стягнення інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Такий висновок зазначено у постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018р. у справі № 922/4099/17.
З аналізу наведених правових норм слід дійти висновку, що строк позовної давності за зобов`язаннями відшкодування інфляційних втрат слід обраховувати за кожен місяць з урахуванням положень ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу з моменту, коли особа набула права пред`явити вимогу про сплату інфляційних втрат.
Аналогічний підхід також застосовується і до стягнення трьох відсотків річних, де необхідно також розуміти виникнення права вимоги.
Із зазначеного виходить, що одним із ключових факторів для стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних є визначення виникнення права вимоги на прострочену суму заборгованості. Приймаючи це до уваги та враховуючи здійснення частини оплат в сумі 95 078 684,26 грн. без зазначення періоду виникнення зобов`язання, судова колегія зауважує, що об`єктивно є неможливим встановлення моменту настання права вимоги за іншою частиною сплаченої суми в розмірі 405 925 243,90 грн., яка сплачена за «Алгоритмом» розподілу з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання.
Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих позивачем на решту суми заборгованості за Договором в розмірі 405 925 243,90 грн. задоволенню не підлягають, приймаючи до уваги вказані вище особливості здійснення оплат за Договором, що не дає можливості встановити момент виникнення права вимоги на таку прострочену суму заборгованості.
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вищенаведеного.
Щодо посилання місцевого господарського суду на постанову Кабінету Міністрів України від 18.06.2014р. №217 та застосування судом першої інстанції висновків Об`єднаної палати Верховного Суду у справі №903/918/19, яки стосувались правовідносин між оптовим продавцем природного газу (АТ «НАК «Нафтогаз України») та теплопостачальною організацією (ПТП «Ковельтепло»), колегія суддів зазначає про відмінність правового регулювання розрахунків за поставлений природний газ теплопостачальних організацій та газопостачальних підприємств з позивачем. 
Так, для теплопостачальних організацій затверджено Порядок №217, на який посилався суд першої інстанції при розгляді даної справи, однак, газопостачальні підприємства, зокрема і відповідач, керуються Постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015р. №792 "Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ" якою затверджено порядок проведення розрахунків за спожитий природний газ, якого дотримувалися сторони у справі.
Зворотнього позивачем не доведено та доводами апеляційної скарги АТ “НАК “Нафтогаз України” не спростовано, а відтак, доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
При цьому, слід зауважити, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020р. у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018р. у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018р. у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі №757/31606/15-ц).
З огляду на зазначене належить визнати помилковими висновки суду першої інстанції щодо застосування до даних спірних правовідносин приписів постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014р. №217.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що при прийнятті рішення в частині задоволення позовних вимог судом першої інстанції було неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, неправильно досліджені та оцінені наявні в матеріалах справи докази, неправильно застосовано норми матеріального права, тому висновки суду не відповідають обставинам справи.
Відповідно до ч.1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006р. ).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що апелянта надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу АТ "НАК "Нафтогаз України" залишити без задоволення, апеляційну скаргу ТОВ "Одесагаз-постачання" задоволити, рішення Господарського суду Одеської області від 26.04.2021р. у справі №916/1108/18 скасувати частково (в частині задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 20 000 000 грн. пені, 6 390 279,58 грн. в якості 3% річних та інфляційних втрат у сумі 25 244 527,80 грн.), як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог, в решті рішення залишити без змін.
Інші доводи і аргументи скаржників, сформульовані в перебігу апеляційного провадження, не спростовують означених висновків апеляційного суду.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги ТОВ "Одесагаз-постачання", відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.
2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одесагаз-постачання" задовольнити.
3. Рішення Господарського суду Одеської області від 26 квітня 2021 року у справі №916/1108/18 скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача 20 000 000 грн. пені, 6 390 279,58 грн. в якості 3% річних, інфляційних втрат у сумі 25 244 527,80 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити.
4. В решті рішення залишити без змін.
5. Стягнути з Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Одесагаз-постачання» 925  050,00 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.
Повний текст постанови підписаний 30.09.2021р.

Головуючий суддя                                                                      Савицький Я.Ф.

Суддя                                                                                          Діброва Г.І.

Суддя                                                                                          Принцевська Н.М.

          Враховуючи припинення відправлення поштової кореспонденції Південно-західним апеляційним господарським судом, надіслати копію цієї постанови від 29.09.2021р. у справі №916/1108/18 на електронні адреси, зазначені учасниками справи (згідно з наявної в матеріалах справи інформації).