ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2021 року	Львів	Справа № 460/4458/20 пров. № А/857/4378/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                        Обрізко І.М., 
суддів                                                            Хобор Р.Б., Шинкар Т.І.,
                          
розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року, прийняте суддею Щербаковим В.В. у місті Рівне у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про  визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,-

                                                             встановив:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся з адміністративним позовом до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (надалі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій: 14 календарних днів - за 2016 рік, 14 календарних днів - за 2017 рік, 14 календарних днів - за 2018 рік, 14 календарних днів - за 2019 рік, 1 календарний день основної відпустки за період з 01.01.2017 року до 31.12.2017 року; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій: 14 календарних днів - за 2016 рік, 14 календарних днів - за 2017 рік, 14 календарних днів - за 2018 рік, 14 календарних днів - за 2019 рік, 1 календарний день основної відпустки за період з 01.01.2017 року до 31.12.2017 року, в розмірі 28554,72 грн.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року позов задоволено.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що  позивач як учасник бойових дій, мав право на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, однак відповідачем не було проведено із ним повного розрахунку під час звільнення зі служби.
Маються покликання на правовий висновок Верховного Суду, викладений у рішенні за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18.
Суд врахував ступінь складності справи, відсутність судових засідань, типовість категорії спору, та дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 5500,00 грн.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт звертає увагу на те, що з наказу про звільнення ОСОБА_1 від 14.11.2019 року № 269 о/с вбачається, що відомості про виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, в наказі відсутні. Без внесення відповідних змін до наказу про звільнення, вимога про стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористану відпустку є передчасною та такою, що суперечить законодавчо закріпленій процедурі проведення таких виплат.
Звертає увагу на те, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки  відповідно до Закону України статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» законодавством не передбачена.
Застосовані судом першої інстанції висновки Верховного Суду, викладені  у постанові від 21.08.2019 року у зразковій справі №620/4218/18  не можуть бути враховані при розгляді цієї справи, оскільки позивач не відноситься до військовослужбовців та проходив службу відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», де розділом Х визначено соціальні гарантії поліцейських.
Вважає розмір витрат на правничу допомогу необгрунтованим та непропорційним до предмету спору.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позову.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що  позивач з 05.11.2015 року по 15.12.2016 року проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Рівненській області. 16.12.2016 року переведений для проходження служби на посаду оперуповноваженого відділу оперативних розробок Рівненського управління Департаменту внутрішніх справ Національної поліції України.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 14.08.2015 року позивач має статус учасника бойових дій.
Наказом Департаменту внутрішніх справ № 269 о/с від 14.11.2019 року позивача звільнено зі служби в поліції.
Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2016 по 2019 роки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993 року, 1 календарний день основної відпустки за період з 01.01.2017 року до 31.12.2017 року, позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою, на що отримав відмову від 18.05.2020 року  № К-958/42-05ЦА/04-2020.
Відповідно до поданої позивачем довідки №16аз/42-02/03-20 від 08.04.2020 року, виданої відповідачем, позивач не подавав рапорти про надання додаткових відпусток із збереженням заробітної плати, як учаснику бойових дій, за період проходження служби в НПУ.
На підставі аналізу матеріалів справи та правових позицій сторін, що викладені у заявах по суті справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем не заперечується сам факт наявності у позивача права на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. При цьому неможливість проведення нарахування та виплати відповідних сум відповідачем обґрунтовується поведінкою самого позивача та відсутністю у чинному наказі про його звільнення від 07 лютого 2020 року № 42 о/с вказівки на виплату спірної компенсації.
Статтею 16-1 Закону України «Про відпустки» передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до пункту 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги - використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Приписами частини 2 статті 92 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Частиною 10 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
При цьому пунктом 8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799, встановлено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення зі служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення за 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Як встановлено приписами частини 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції у тому, що справа, яка розглядається, відповідає ознакам зразкової справи № 620/4218/18.
Відтак, при вирішенні цього публічно-правового спору судом першої інстанції слушно враховано правову позицію, висловлену Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 16 травня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18, яка залишена без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, з у рахуванням якої вирішено, що на час прийняття наказу про звільнення ОСОБА_1 Департаментом внутрішніх справ Національної поліції України протиправно не проведено із ним усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015, 2016, 2017, 2020 роки.
Одночасно апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що законодавством не передбачено можливості позбавлення особи, яка має право на додаткову відпустку, як учасник бойових дій, на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними у році звільнення.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною 1 статті 132 Кодексу, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 132 Кодексу, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 134 Кодексу розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно договору про надання правничої допомоги від 30 березня 2020 року та актом №1 наданих послуг від 12.06.2020 року, надавались наступні послуги: попередня консультація щодо характеру спірних відносин та формування правової позиції у справі 0,5 год. - 500 грн.; підготовка адвокатських запитів у кількості 1 шт. 0,5 год - 500 грн.; підготовка вимоги про проведення грошової компенсації 1,5 год - 1500 грн.; підготовка позовної заяви 3 год - 3000 грн.; всього 5500 грн.
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 5 від 21 червня 2020 року на підставі договору про надання правничої допомоги від 30.03.2020 року, сума оплачених послуг становить 5500 грн.
Колегія суддів зазначає, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийнято рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом пропорційності, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу (документів), витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначені відшкодування витрат на суму гонорару адвоката, суд виходить з реальності адвокатських витрат (чи мали місце ці витрати, чи була в них необхідність) а також розумності їх розміру. Такі критерії застосовує Європейській суд з прав людини. Так, у справі «East/West Allianse Limited» суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових витрат, тільки якщо буде доведено, що такі витрати фактично мали місце, були неминучі, а їх розмір є обґрунтованим.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що дана справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, однак, підготовка позовної заяви у даній справі вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи. 
Відтак, вартість послуг правового характеру у розмірі 5500 грн., що заявлена до стягнення з відповідача, є співмірною зі складністю справи та обсягом наданих послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.
Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-      
                                                     
                                                       постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України залишити без задоволення, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 460/4458/20 -  без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 12.08.2021 року.