УХВАЛА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 355/620/20
провадження № 61-14544ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О.,                            Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Баришівського районного суду Київської області від 19 листопада        2020 року та на постанову Київського апеляційного суду від 18 березня                      2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Київської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом, в якому просив стягнути на свою користь 1 000 000 грн моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
 
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27 квітня 2015 року стосовно нього                          до Єдиного реєстру судових розслідувань внесені відомості                                                     № 42015110320000007 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 127 Кримінального кодексу України та 06 травня 2015 року йому оголошено підозру. 04 серпня 2015 року ухвалою Яготинського районного суду Київської області ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби, терміном на 60 діб.
 
Вироком Яготинського районного суду Київської області від 26 грудня                          2016 року ОСОБА_1 виправдано з підстав не доведення вчинення кримінального правопорушення.
 
Зазначає, що внаслідок необґрунтованого обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 127 КК України, у період з 06 травня                     2015 року по 30 березня 2017 року (22 місяці), він зазнав незаконного кримінального переслідування, чим йому завдано душевних страждань. Позивач тривалий час залишався у стані невизначеності щодо своєї долі та протягом зазначеного строку  не мав можливості вести звичайний спосіб життя. Зокрема, зазнав негативного впливу та був змушений пристосовуватися до несприятливих умов, у нього погіршились відносини з оточуючими, він повинен був виправдовуватися перед родичами, друзями, колегами, що принизило його честь, гідність та ділову репутацію, а тривала нервова напруга призвела до появи негативних змін у стані здоров`я, таких як швидка втомлюваність, пасивність, пригніченість, образливість, чутливість, замикання в собі, фіксованість на негативних переживаннях, невпевненість у собі.
 
Крім того, у зв`язку з незаконним розслідуванням кримінальної справи позивач втратив власний бізнес і заробіток, був позбавлений можливості надавати допомогу у лікуванні своєму синові, який є інвалідом дитинства, оскільки незаконно був обмежений у свободі пересування, у зв`язку з обранням відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. 
 
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 19 листопада                   2020 року в складі судді Коваленка К. В. позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 200 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що мінімальний розмір шкоди, завданої ОСОБА_1 за 22 місяці перебування під слідством та судом складає                        110 000 грн з урахуванням частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», проте враховуючи характер правопорушення, глибину його фізичних та душевних страждань, виходячи із засад розумності та виваженості, на користь позивача необхідно стягнути 200 000 грн, що відповідатиме розміру заподіяної шкоди.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року в складі колегії суддів Ящук Т. І., Немировської О. В., Чобіток А. О. апеляційну скаргу                  ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Баришівського районного суду Київської області від 19 листопада 2020 року змінено, розмір відшкодування моральної шкоди зменшено з 200 000 грн зменшено до 110 000 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.
 
Апеляційний суд виходив із того, що внаслідок незаконного перебування під слідством та судом позивачу спричинено моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув у зв`язку із постановленням відносно нього виправдувального вироку, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відшкодування за рахунок державного бюджету на користь позивача моральної шкоди. При цьому, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час строком на два місяця, тобто у денний час він не був обмежений у пересуванні, спілкуванні з людьми та не перебував у несприятливому середовищі. Крім  цього, позивач не довів, що в його звичайному способі життя відбулися істотні зміни, а тому приймаючи до уваги характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань позивача, строк перебування під слідством та судом, наявні підстави для зменшення визначеного судом першої інстанції розміру відшкодування до гарантованого державою мінімального розміру, що передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
 
Доводи заступника керівника Київської обласної прокуратури про те, що у діях співробітників органу досудового розслідування, прокуратури і суду не встановлено незаконності, тому немає правових підстав для відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд відхилив, оскільки відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування виникає у разі постановлення виправдувального вироку суду, при цьому встановлення незаконності у діях співробітників органів досудового розслідування, прокуратури чи суду не вимагається.
 
19 серпня 2021 року заступник керівника Київської обласної прокуратури з пропуском строку на касаційне оскарження засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення та просить поновити строк на касаційне оскарження, посилаючись на те, що копію повного тексту оскаржуваної постанови отримано представником Київської обласної прокуратури 28 липня 2021 року, особисто, що підтверджується доданою до касаційної скарги копією заяви.
 
Указані обставини є достатніми для поновлення строку на касаційне оскарження.
 
У касаційній скарзі заступник керівника Київської обласної прокуратури  посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року в справі № 641/8857/17, від 12 березня 2019 року в справі                        № 920/715/17, постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року в справі                        № 607/8203/18. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що здійснення досудового розслідування кримінального провадження та його судовий розгляд спричинили позивачу моральні страждання, призвели до інших негативних наслідків, переживань. Посилається на те, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
 
Суди встановили, що 27 квітня 2015 року стосовно ОСОБА_1 до Єдиного реєстру судових розслідувань внесено відомості № 42015110320000007 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 127 КК України, за фактом умисного завдання ОСОБА_2 сильного фізичного болю шляхом нанесення побоїв, мучення або інших насильницьких дій з метою примушення потерпілого вчинити дії, що суперечать його волі, у тому числі отримати від нього відомості чи визнання, вчинене за попередньою змовою групою осіб.
 
06 травня 2015 року ОСОБА_1 оголошено підозру.
 
Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 04 серпня                       2015 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби, терміном на 60 діб.
 
Вироком Яготинського районного суду Київської області від 26 грудня                       2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року ОСОБА_1 виправдано з підстав не доведення вчинення кримінального правопорушення. Постановою Верховного Суду від 19 березня 2019 року вказані вирок та ухвалу залишено без змін.
 
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
 
Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів,                      що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
 
Частиною першою статті 2 вказаного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
 
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
 
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів,                       що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
 
Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.
 
Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
 
Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від                             11 серпня 2021 року у справі № 352/2255/19 (провадження № 61-11055св20).
 
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з                       01 вересня 2020 року, тобто на час розгляду справи в суді, мінімальна заробітна плата становила 5000 грн.
 
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі                   № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
 
Суди встановивши, що до постановлення виправдувального вироку ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 22 місяці, дійшли правильно висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди. При цьому, апеляційний суд взяв до уваги обставини справи, недоведеність позивачем істотних змін у звичайному способі життя, та правильно вважав, що стягнення 110 000 грн на відшкодування моральної шкоди відповідає встановленим обставинам та вимогам закону.
 
Посилання  заступника керівника Київської обласної прокуратури на висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 березня                        2020 року в справі № 641/8857/17, від 12 березня 2019 року в справі                               № 920/715/17, постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року в справі                  № 607/8203/18, є необґрунтованими, оскільки вони зроблені у справах за інших фактичних обставин.
 
Аналіз змісту касаційної скарги та постанови апеляційного суду свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції  переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ :
 
Поновити заступнику керівника Київської обласної прокуратури строк на касаційне оскарження рішення Баришівського районного суду Київської області від 19 листопада 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від                         18 березня 2021 року.
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Баришівського районного суду Київської області від 19 листопада 2020 року та на постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року відмовити.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                               Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                        І. О. Дундар
 
                                                                                                                        М. М. Русинчук