Постанова
Іменем України
 
15 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 643/18202/18
провадження № 61-617св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», державний реєстратор відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Калініна Людмила Миколаївна, 
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,  
розглянув у порядку письмового  провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Кареловим Костянтином Юрійовичем, на рішення Московського районного суду міста Харкова від 26 травня 2020 року у складі судді Мельникової І. Д. та постанову Харківського апеляційного суду від                           02 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., Котелевець А. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»), державного реєстратора відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Калініної Л. М., треті особи: ОСОБА_2 ,                         ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання дій протиправними, незаконними та скасування рішення державного реєстратора.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 25 квітня 2008 року між акціонерним банком «АвтоЗАЗбанк» (далі - АБ «АвтоЗАЗбанк») та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 124 600,00 доларів США зі сплатою 14 % річних та терміном повернення до 24 квітня 2018 року.
У цей же день на забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника укладено іпотечний договір, за яким іпотекодавці ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 передали в іпотеку банку належну їм на праві спільної власності квартиру АДРЕСА_1 .
У подальшому йому стало відомо, що до ТОВ «Кредитні ініціативи» за договором факторингу, укладеним із публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» (далі - ПАТ «Банк Кіпру», правонаступником АБ «АвтоЗАЗбанк»), перейшло право вимоги за кредитним договором, що забезпечене іпотекою.
16 травня 2018 року Державним реєстратором відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Калініною Л. М. здійснено реєстрацію права власності за ТОВ «Кредитні ініціативи» на належне йому (позивачу) на праві спільної власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на цю квартиру зареєстровано за іпотекодержателем ТОВ «Кредитні ініціативи» шляхом примусового звернення стягнення на предмет іпотеки без згоди його власника.
Вважає, що Державний реєстратор відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Калініна Л. М. порушила порядок здійснення реєстраційних дій, зокрема, провівши державну реєстрацію права власності ТОВ «Кредитні ініціативи» на квартиру за відсутності необхідних правових підстав, не пересвідчилася про отримання іпотекодавцями та боржником письмової вимоги про усунення порушень. 
Посилаючись на наведене, просив:
- визнати протиправними дії ТОВ «Кредитні ініціативи» щодо подання документів для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;
-  визнати незаконними дії державного реєстратора відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Калініної Л. М. щодо державної реєстрації права власності за ТОВ «Кредитні ініціативи на нерухоме майно», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;
-  скасувати рішення державного реєстратора Калініної Л. М. від 16 травня 2018 року, номер запису про право власності 26234954, про державну реєстрацію права власності нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 .
Короткий зміст  рішення суду першої інстанції
Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 26 травня                   2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право власності на підставі застереження, встановленого сторонами в іпотечному договорі. Таким чином, рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно було прийнято відповідачем на підставі згоди позивача, передбаченої іпотечним договором, а тому положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року рішення Московського районного суду міста Харкова від 26 травня                       2020 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з рішенням  місцевого суду та вважав його таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
11 січня 2021 року ОСОБА_1 через свого адвоката Карелова К. Ю. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження рішення Московського районного суду міста Харкова від 26 травня 2020 року та постанови Харківського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 25 листопада 2020 року                    № 2-5393/09/14 (провадження № 61-39089св18), від 02 грудня 2020 року                № 127/31897/18 (провадження № 61-20341св19), від 05 лютого 2020 року              № 759/20387/18 (провадження № 61-19816св19), від 10 червня 2020 року                  № 462/1667/17 (провадження № 61-45896св18), від 17 червня 2020 року                 № 204/6702/17 (провадження № 61-12037св19), від 24 червня 2020 року                  № 203/101/18 (провадження № 61-5389св19), від 24 червня 2020 року                              № 127/15802/15-ц (провадження № 61-42894св18), від 24 червня 2020 року                      № 521/17219/17-ц (провадження № 61-47268св18), від 01 липня 2020 року                      № 725/1804/19-ц (провадження № 61-3458св20), від 01 липня 2020 року                         № 132/761/18 (провадження № 61-19122св19), від 01 липня 2020 року                              № 372/3492/17 (провадження № 61-49049св18), від 01 липня 2020 року                           № 718/865/18 (провадження № 61-44544св18), від 08 липня 2020 року                            № 760/4725/17-ц (провадження № 61-39св19), від 08 липня 2020 року                            № 204/7929/17 (провадження № 61-16422св19), від 02 вересня 2020 року                       № 755/18091/18 (провадження № 61-1525св20), від 23 вересня 2020 року                       № 200/18401/18 (провадження № 61-21856св19), від 21 жовтня 2020 року                      № 521/17257/16-ц (провадження № 61-47530св18), від 04 листопада                         2020 року № 201/7992/18 (провадження № 61-3501св20), постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 20 листопада 2019 року у справі                                   № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази; (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Московського районного суду міста Харкова від 26 травня 2020 року та постанови Харківського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року.
Відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Московського районного суду міста Харкова справу № 643/18202/18 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи», державного реєстратора відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Калініної Людмили Миколаївни, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання дій протиправними, незаконними та скасування рішення державного реєстратора.
Зупинено дію постанови Харківського апеляційного суду від 02 грудня               2020 року до закінчення касаційного провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2021 року справу № 643/18202/18 призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Обставини справи
Суди встановили, що 25 квітня 2005 року між ОСОБА_2 та АБ «АвтоЗАЗбанк» укладений кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит на поточні потреби у сумі 124 600 дол. США зі сплатою                14 % та терміном повернення до 25 квітня 2018 року. 
На забезпечення виконання кредитних зобов`язань у цей же день укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мангушевою О. С., за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 68,6 кв. м, та                    ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 передали в іпотеку належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,7 кв. м.
Згідно з пунктом 11 договору іпотеки у разі порушення позичальником обов`язків, встановлених кредитним договором від 25 квітня 2008 року, у тому числі: при повному або частковому неповерненні у встановлені в кредитному договорі строки суми кредиту; та/або при несплаті або частковій несплаті у передбачені кредитним договором строки сум відсотків за користування кредитом; та/або при несплаті або частковій несплаті в строк суми неустойки, що передбачена кредитним договором, а також при порушенні умов цього договору, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Дане застереження про задоволення вимог іпотекодержателя згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя і визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки по заставній вартості за вибором іпотекодержателя, без додаткового узгодження з іпотекодавцями.
У пункті 16 договору іпотеки визначено, що у разі порушення умов цього договору та кредитного договору від 25 квітня 2008 року іпотекодержатель надсилає іпотекодацям та позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишиться без задоволення, іпотекодержатель має право розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно Закону України «Про іпотеку». 
06 червня 2014 року між ПАТ «Банк Кіпру», який є правонаступником АБ «АвтоЗАЗбанк», та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір, за яким до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право вимоги, зокрема за кредитним договором, укладеними із ОСОБА_2 , та іпотечним договором, укладеним на його забезпечення.
Згідно з наданим ТОВ «Кредитні ініціативи» розрахунком заборгованість за кредитним договором від 25 квітня 2005року станом на 21 лютого                       2018 року склала 166 801,56 дол. США.
12 березня 2018 року ТОВ «Кредитні ініціативи» направило іпотекодавцям повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, яке останні отримали                          16 березня 2018 року.
16 травня 2018 року державним реєстратором відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Калініною Л. М. прийнято рішення про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кредитні ініціативи».
Межі та підстави касаційного перегляду 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України). 
Підставами касаційного оскарження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Кареловим К. Ю., на рішення Московського районного суду міста Харкова від 26 травня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року є посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від                           25 листопада 2020 року    № 2-5393/09/14 (провадження № 61-39089св18), від 02 грудня 2020 року № 127/31897/18 (провадження № 61-20341св19),                 від 05 лютого 2020 року № 759/20387/18 (провадження № 61-19816св19),   від 10 червня 2020 року № 462/1667/17 (провадження № 61-45896св18),                   від 17 червня 2020 року № 204/6702/17 (провадження № 61-12037св19),               від 24 червня 2020 року № 203/101/18 (провадження № 61-5389св19),                       від 24 червня 2020 року № 127/15802/15-ц (провадження № 61-42894св18), від 24 червня 2020 року № 521/17219/17-ц (провадження № 61-47268св18), від 01 липня 2020 року № 725/1804/19-ц (провадження № 61-3458св20),                 від 01 липня 2020 року № 132/761/18 (провадження № 61-19122св19),                     від 01 липня 2020 року № 372/3492/17 (провадження № 61-49049св18),                  від 01 липня 2020 року № 718/865/18 (провадження № 61-44544св18),                       від 08 липня 2020 року № 760/4725/17-ц (провадження № 61-39св19),                    від 08 липня 2020 року № 204/7929/17 (провадження № 61-16422св19),                 від 02 вересня 2020 року № 755/18091/18 (провадження № 61-1525св20),              від 23 вересня 2020 року № 200/18401/18 (провадження № 61-21856св19), від 21 жовтня 2020 року № 521/17257/16-ц (провадження № 61-47530св18), від 04 листопада 2020 року № 201/7992/18 (провадження № 61-3501св20), постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 20 листопада                      2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); порушення судами норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази; (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).  
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Позиція Верховного Суду 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.
Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частини перша та друга статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки).
Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25 грудня        2008 року № 800-VI внесено зміни до статті 36 Закону України «Про іпотеку» у зв`язку з чим її положеннями передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
У частині першій статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, зазначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї статті Законом України від 25 грудня 2008 року                    № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» положення статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Разом із тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;           2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Пунктом 16 договору іпотеки від 25 квітня 2008 року встановлено, що у разі порушення умов цього договору та кредитного договору від 25 квітня                  2008 року іпотекодержатель надсилає іпотекодавцям та позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишиться без задоволення, іпотекодержатель має право розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно Закону України «Про іпотеку». 
Звернення стягнення на предмет іпотеки може відбуватися будь-яким із наступних способів на вибір іпотекодержателя, за заставною вартістю.
Позасудове врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до вимог діючого законодавства, шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі за заставною вартістю на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статті 38 Законом України «Про іпотеку»; прийняття предмету іпотеки у власність іпотекодержателем за заставною вартістю у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». 
Положення частини першої цього пункту не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись безпосередньо до нотаріуса для вчинення виконавчого напису або до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у будь-який час за захистом своїх порушених прав у встановленому законом порядку.
Отже умовами іпотечного договору від 25 квітня 2008 року передбачено, що підставою для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.
Суди попередніх інстанцій установили, що 12 березня 2018 року відповідачам направлялося повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, яке ними отримано 16 березня 2018 року, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.
Повідомлено про необхідність сплатити борг, який станом на 21 лютого 2018 року склав 166 801,56 доларів США, що відповідно до курсу Національного Банку України становить 4 515 809,45 грн, з яких:                                     74 768,04 доларів США, що складає 2 024 191,03 грн, - заборгованість за кредитом; 54 677,52 доларів США, що складає 1 480 281,49 грн, - заборгованість за відсотками, та попереджено про намір звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку.
Таким чином апеляційний суд правильно погодився з висновком суду першої інстанції, що банком не порушено процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, а також, що рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, прийнято державним реєстратором на підставі згоди ОСОБА_1 , передбаченої іпотечним договором від                       25 квітня 2008 року.
Однак не можна погодитися з висновком суду апеляційної інстанції, що на спірні правовідносини не поширюються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з огляду на таке.
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладення кредитного договору та договору іпотеки, споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга             статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору.
З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.
Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження      № 14-45цс20).
Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня        2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) не знайшла підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, та відступила від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня         2019 року у справі № 4648589/15-ц (провадження № 61-10874сво18), стосовно того, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідним застереженням в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві, як і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника), оскільки таке право виникло на підставі договору (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем.
Крім того Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Тому висновок апеляційного суду про те, що положення Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, з посиланням на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18), є помилковим. 
Натомість, вирішуючи спір суд апеляційної інстанції не застосував висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19 травня   2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, оприлюдненій в Єдиному державному реєстрі судових рішень 19 червня 2020 року, тобто до ухвалення апеляційним судом судового рішення у даній справі.
Верховний Суд зауважує, що мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті.
Для застосування цієї державної гарантії захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті, обов`язковою є встановлення сукупності обставин, а саме: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці; у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Суд апеляційної інстанції не з`ясував чи підпадає квартира, що є предметом спору, під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», зокрема, чи використовує позивач предмет іпотеки як місце постійного проживання.
За таких обставин перевірці підлягають обставини щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин мораторію на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця.
Що стосується позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради               Калініної Л. М., колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.
Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи свідчать про те, що спір у позивача виник саме з ТОВ «Кредитні ініціативи» з приводу порушення останнім його права власності на спірне житлове приміщення внаслідок внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за ТОВ «Кредитні ініціативи» права власності на нього. Державний реєстратор відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Калініна Л. М  є неналежним відповідачем.
Тому у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до державного реєстратора прав відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради               Калініної Л. М. необхідно було відмовити саме з цих підстав.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до державного реєстратора прав відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Калініної Л. М., однак з мотивів, наведених вище.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального права. 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення в частині вирішення позову ОСОБА_1 до державного реєстратора прав відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Калініної Л. М. змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови; постанову апеляційного суду в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи» скасувати з направленням справи в цій частині на новий апеляційний розгляд.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Кареловим Костянтином Юрійовичем,  задовольнити частково.
Рішення Московського районного суду міста Харкова від 26 травня                        2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 02 грудня                    2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Калініної Людмили Миколаївни змінити, виклавши їх мотивувальну частини в редакції цієї постанови.
Постанову Харківського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання дій протиправними, незаконними та скасування рішення державного реєстратора скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Харківського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року у скасованій частині  втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
 Головуючий                                                  М. Є. Червинська
 
 Судді:                                                              С. Ю. Бурлаков
 
                                                                          А. Ю. Зайцев
 
                                                                          Є. В. Коротенко
 
                                                                           В. М. Коротун