Справа № 158/3390/19 	Головуючий у 1 інстанції: Корецька В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/843/21  Категорія: 30 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
25 серпня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання - Губарик К. А.,
представника позивачів - Пилипчука В. Ф. ,
представників відповідачів - Купара І. Ю., ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Моторного (траспортного) страхового бюро України, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2 , поданою його представником Пилипчуком Віктором Федоровичем , та відповідачем Моторним (траспортним) страховим бюро України на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 01квітня 2021 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
В грудні 2019 року адвокат Пилипчук В. Ф. в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 18.10.2018 року о 08 год. 30 хв. в с. Дерно Ківерцівського району Волинської області відбулася ДТП за участі автомобілів «Renault Master», д.н.з. « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_2 , який на причіп-платформі-Е марки «Knott 95A», д.н.з. « НОМЕР_2 », транспортував інший автомобіль марки «Volkswagen Passat», н.з. « НОМЕР_3 », належний ОСОБА_3 , та автомобіля «Opel Corsa», н.з. « НОМЕР_4 », під керуванням ОСОБА_4 . Внаслідок вищезазначеної ДТП транспортні засоби зазнали механічні пошкодження.
Також зазначив, що відповідно до постанови Ківерцівського районного суду Волинської області від 03.06.2019 року у вищевказаній ДТП ОСОБА_4 визнано винною, а провадження закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП.
Крім того, у зв`язку із вказаним ДТП водій автомобіля «Renault Master», д.н.з. « НОМЕР_1 », ОСОБА_2 зазнав значних тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості.
07.10.2019 року позивачами направлено до МТСБУ заяву про страхове відшкодування (регламентної виплати), але станом на 10.12.2019 року відсутня інформація про прийняте рішення страховиком.
З урахуванням зазначеного просили суд стягнути з МТСБУ та ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 страхове відшкодування в розмірі 319036,60 грн, у звязку із пошкодженням автомобіля «Renault Master», д.н.з. « НОМЕР_1 », 30467 грн у звязку із пошкодженням причіпа-платформи-Е марки «Knott 95A», д.н.з. « НОМЕР_2 », 2233,80 грн шкоди, пов`язаної із лікуванням, 20000 грн моральної шкоди; стягнути з МТСБУ та ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 74941,26 грн у зв`язку із пошкодженням автомобіля марки «Volkswagen Passat», н.з. « НОМЕР_3 », та 10000 грн моральної шкоди.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 01 квітня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України в користь ОСОБА_2 страхове відшкодування в розмірі 130467 гривень у зв`язку із пошкодженням автомобіля марки «Renault Master», д.н.з. « НОМЕР_1 », причіп-платформи «КНОТ-95А», д.н.з. « НОМЕР_2 », внаслідок ДТП та матеріальну шкоду у розмірі 2233 гривень 80 копійок, пов`язану із лікуванням.
Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 страхове відшкодування в розмірі 143669 гривень 62 копійки у зв`язку із пошкодженням автомобіля марки «Renault Master», д.н.з. « НОМЕР_1 », внаслідок ДТП.
Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 2000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та проведення експертних досліджень, на загальну суму 6209 гривень 37 копійок, у рівних частках по 3104 гривні 68 копійок з кожного.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_2 через свого представника Пилипчука В. Ф. та відповідач Моторне (траспортне) страхове бюро України, кожен зокрема, подали апеляційні скарги. 
На обґрунтування апеляційної скарги Моторне (траспортне) страхове бюро України покликалось на невідповідність рішення суду розпорядженням Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відтак дійшов помилкового висновку про подвоєння відповідальності МТСУ перед одним потерпілим ОСОБА_2 , стягнувши з МТСУ 130 467 грн як за шкоду, заподіяну пошкодженням автомобіля та причіпа-платформи, що перевищує ліміт відповідальності у розмірі 100 000 грн, а саме, суми на одного потерпілого, що є порушенням Закону. Також судом не надано належної оцінки порушенню ст.37.1.3 Закону, відповідно до якої МСТУ було позбавлено права на огляд пошкодженого автомобіля для встановлення розміру вартості відновлювального ремонту, як того вимагає Закон на підставі даної статті. На підставі зазначеного просить рішення суду скасувати в частині стягнення з МТСУ на користь ОСОБА_2 страхового відшкодування та постановити нове судове рішення про відмову у їх задоволенні.
Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що рішення оскаржується в частині відмови у стягненні витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, у зв`язку із неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, порушення норм процесуального права. Зазначає, що, відмову у стягненні судових витрат із відповідачів у користь позивача, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд мотивував тим, що ОСОБА_2 до позовної заяви додав лише договір про надання правничої (правової) допомоги від 03.09.2019 і квитанцію до прибуткового касового ордера від 03.09.2019 на суму 26 000 грн, однак позивачем не долучено доказів того, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, дій сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, а також не додано акту виконаних робіт, в їх розрізі із ціновою політикою, підтвердження оплати саме такої суми. Вважає такі висновки суду необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам діючого законодавства України. Судом не в повній мірі враховано вимоги договору про надання правничої допомоги, в якому вказана фіксована сума за надання правничої допомоги, не залежно від обсягу взятих зобов`язань, яка вноситься на дату підписання договору. Також судом не враховано обсяг наданих послуг адвокатом. Просить рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідачів МТСБУ, ОСОБА_4 в користь позивача ОСОБА_2 витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення даних вимог.
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга відповідача МТСБУ підлягає до часткового задоволення, апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 - залишенню без задоволення, а рішення суду підлягає до зміни з таких підстав.
       Беручи до уваги, що позивачем оскаржується рішення лише в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу, а відповідачем - в частині задоволених позовних вимог, то в іншій частині, згідно зі ст.. 367 ЦПК України. апеляційним судом рішення не переглядається та на предмет законності і обґрунтованості не перевіряється.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Задовольняючи частково позовні вимоги в користь ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що на момент ДТП цивільна відповідальність ОСОБА_4 не була застрахована в Україні, тому позивач має право на страхове відшкодування саме в сумі 130467 грн з МТСБУ за пошкодження автомобіля і причіпа-платформи та в сумі 2233,80 грн за лікування, а також з винуватця ДТП ОСОБА_4 - моральну шкоду - в сумі 2000 грн та за пошкодження транспортних засобів - 143 669,62 грн. 
Проте, апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками з огляду на наступне.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Судом встановлено, що 18.10.2018 року о 08 год. 30 хв. в с. Дерно Ківерцівського району Волинської області відбулася ДТП за участі автомобілів «Renault Master», д.н.з. « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_2 , який на причіп-платформі-Е марки «Knott 95A», д.н.з. « НОМЕР_2 », транспортував інший автомобіль марки «Volkswagen Passat», н.з. « НОМЕР_3 », належний ОСОБА_3 , та автомобіля «Opel Corsa», н.з. « НОМЕР_4 », під керуванням ОСОБА_4 . Внаслідок зазначеної ДТП транспортні засоби зазнали механічні пошкодження.
Постановою Ківерцівського районного суду Волинської області від 03.06.2019 року ОСОБА_4 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення за статтею 124 КУпАП, а справу закрито у зв`язку з закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності.
Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, вина ОСОБА_4 у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню.
Як вбачається з висновку експертного автотоварознавчого дослідження №90 від 25.12.2018 року та ілюстрованої таблиці, доданої до нього, матеріальний збиток, внаслідок пошкодження транспортного засобу «Renault Master», д.н.з. « НОМЕР_1 », власником якого відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 є ОСОБА_2 , на момент пошкодження (18.10.2018 року) складає 319036,60 грн (а.с.20-42 т.1).
Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження №90-1 від 03.01.2019 року та ілюстрованої таблиці, доданої до нього, вартість досліджуваного КТЗ «Renault Master», д.н.з. « НОМЕР_1 », у пошкодженому стані може вартувати 75366,98 грн (а.с. 3-11 т.2).
Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження №92 від 25.12.2018 року матеріальний збиток причіпа-платформи «КНОТТ-95А» д.н.з. « НОМЕР_2 » власником якого відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 є ОСОБА_2 , на момент пошкодження (18.10.2018 року) складає 30467 грн (а.с.43-54 т.1).
Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Opel Corsa», н.з. « НОМЕР_4 », ОСОБА_4 на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована страховою компанією «CARGO Verzekeringen» в міжнародній системі автомобільного страхування відповідно до чинної на території країн-членів системи «Зелена карта», № НОМЕР_7 (а.с.18 т. 1).
Разом з тим, як вбачається із виписки №17967 КП «Луцька міська клінічна лікарня» та висновку експерта №878 від 12.12.2018 року, ОСОБА_2 , 1968 року народження, отримав слідуючі ушкодження: закрита черепно-мозкова травма з струсом головного мозку, закритий розрив зовнішньої бокової зв`язки з передньо-латеральною нестабільністю правого колінного суглобу. Дані тілесні ушкодження виникли від травмуючої дії тупих предметів, цілком можливо від ударів об облаштування салону автомобіля при ДТП в час, указаний обстежувальним, та за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (а.с.11-14 т.1 ).
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року №6 джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.).
Як визначено у ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.
Як визначено у ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.
Відповідно до п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо дорожньо-транспортна пригода сталася за участю декількох транспортних засобів, що перебували у з`єднанні між собою (у складі одного транспортного составу або під час буксирування із застосуванням жорсткого зчеплення чи з частковим навантаженням буксируваного транспортного засобу на платформу або на спеціальний опорний пристрій), виплата страхового відшкодування здійснюється страховиком, який уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності щодо тягача, а в разі якщо цей тягач незабезпечений, регламентна виплата здійснюється МТСБУ.
Статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що причіп - це транспортний засіб без власного джерела енергії, пристосований для буксирування автомобілем.
Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (зі змінами та доповненнями) також передбачено, що причіп - транспортний засіб, призначений для руху тільки в з`єднанні з іншим транспортним засобом. До цього виду транспортних засобів належать також напівпричепи і причепи-розпуски.
Отже, виходячи з указаних положень та обставин справи апеляційний суд доходить висновку, що незважаючи на те, що причіп-платформа «КНОТТ-95А», д.н.з. « НОМЕР_2 », разом з автомобілем «Renault Master», д.н.з. « НОМЕР_1 », був об`єктом дорожньо-транспортної пригоди виплата страхового відшкодування здійснюється страховиком щодо автомобіля «Renault Master», д.н.з. « НОМЕР_1 », оскільки транспортні засоби перебували у з`єднанні між собою.
Статтею 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачені регламентні виплати з централізованих страхових резервних фондів МТСБУ, зокрема, якщо шкоди завдано транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Встановивши, що ДТП сталося з вини ОСОБА_4 та на момент вчинення пригоди її відповідальність не була застрахована в Україні, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що страхове відшкодування має бути стягнуто саме з МТСБУ, за рахунок коштів з централізованих резервних фондів, відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Водночас, колегія суддів вважає, що сума страхового відшкодування, визначена судом невірно із порушенням норм матеріального права.
       Згідно з пунктом 39.1 статті 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Отже Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» чітко визначає умови, за яких МТСБУ здійснює відшкодування страхових коштів.        
Згідно зі статтею 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.  У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно з Розпорядженням Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг Пункт 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 09 липня 2010 року № 566 „Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2010 року за № 689/17984, викладено в новій редакції , відповідно до якої установлено розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеними після набрання чинності цим розпорядженням , зокрема, за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у розмірі 100000 гривень на одного потерпілого.
Установивши, що фактична вартість виконаного ремонту пошкодженого у ДТП автомобіля позивача ОСОБА_2 згідно з висновками експертного автотоварознавчого дослідження на момент пошкодження (18.10.2018 року) складає 319036,60 грн та матеріальний збиток причіпа-платформи «КНОТТ-95А» д.н.з. « НОМЕР_2 » на момент пошкодження (18.10.2018 року) складає 30467 грн, ліміт відповідальності страховика складає 100 000,00 грн, обґрунтованим є висновок про стягнення з МТСБУ страхового відшкодування в розмірі 100 000 грн, а з винної у ДТП особи ОСОБА_4 - решта збитків - 174136, 62 грн. 
Доводи апеляційної скарги МТСБУ щодо відсутності права та можливості оглянути пошкоджений автомобіль для встановлення розміру вартості відновлювального ремонту спростовується наступним.
Оскільки про ДТП МТСБУ було повідомлено 25.10.2018 року, то в 10-денний строк представник бюро був зобов`язаний прибути для огляду пошкоджених транспортних засобів. Отже, відповідно до ст.33.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з неприбуттям представника МТСБУ у встановлений строк для огляду, потерпілий звільняється від обов`язку збереження пошкодженого майна у такому стані
До такого ж висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 758/2874/16-ц (провадження № 61-29462св18). 
Тому саме по собі незбереження ОСОБА_2 пошкодженого транспортного засобу не позбавляло МТСБУ можливості встановити факт ДТП, причини та обставини її настання і розмір заподіяної шкоди за наданими позивачем документами.
       Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 слід зазначити наступне.
       Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
       Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1 ст. 133 ЦПК України).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:  на професійну правничу допомогу;  сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;  пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;  пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи (ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави ( ч. 7 ст. 137 ЦПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Як визначено ч.4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5, 6 ст. 137 ЦПК України).
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Статтею 30 Закону N 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
       Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 2 статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 2 статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 4,5, 9 статті 141цього Кодексу.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 4, 5, 9 статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Як убачається із матеріалів справи, позивач заявив до стягнення з відповідачів 26 000 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи ці вимоги, позивач надав договір про надання правничої (правової) допомоги від 03.09.2019 року та квитанцію до прибуткового касового ордера від 03.09.2019 року на суму 26000 грн, однак ним не долучено доказів того, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, дій сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи. Крім того, не додано акту виконаних робіт, відповідного розрахунку.
Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідачів зазначених витрат на професійну правничу допомогу, місцевий суд, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, належним чином дослідив зазначені докази і доводи сторін, врахував, що відсутність розрахунку витрат та акта виконаних робіт позбавляє можливості суд надати оцінку співмірності суми витрат зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
До такого ж висновку дійшов суд касаційної інстанції у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у справі № 922/445/19 від 03 жовтня 2019 року.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм діючого законодавства та підлягає зміні в частині розміру стягнутого страхового відшкодування та майнової шкоди, завданої пошкодженням автомобіля і причіпа.
На підставі статті 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь МТСБУ підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1471 грн за сплату судового збору при поданні апеляційної скарги, враховуючи частково задоволену апеляційну скаргу відповідача.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 , подану його представником Пилипчуком Віктором Федоровичем , залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу відповідача Моторного (траспортного) страхового бюро України задовольнити частково.
Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 01 квітня 2021 року в даній справі змінити, виклавши другий і третій абзаци резолютивної частини рішення в такій редакції.
Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України в користь ОСОБА_2 страхове відшкодування в розмірі 100000 (сто тисяч) гривень за пошкодження автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та 2233 (дві тисячі двісті тридцять три) гривні 80 копійок за лікування.
Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 174136 (сто сімдесят чотири тисячі сто тридцять шість) гривень 62 копійки на відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
В решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 в користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 1471 (одну тисячу чотириста сімдесят одну) гривню судових витрат за сплату судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду впродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий

Судді