УХВАЛА

15 липня 2021 року 
м. Київ

cправа №  910/9475/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Колос І.Б.,
за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:
позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова компанія "Євгройл" (далі - ТОВ "Євгройл", позивач) - Лях Н.В. (адвокат),
відповідача - Державного підприємства "Гарантований покупець" (далі - ДП "Гарантований покупець", відповідач, скаржник) - Андишула А.М. (адвокат),
третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: 
1) Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - ПАТ "Укренерго") - не з`явився, 
2) Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) - не з`явився,

розглянув матеріали касаційної скарги ДП "Гарантований покупець"
на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 (головуючий - суддя Стасюк С.В.) та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2021  (головуючий - суддя Демидова А.М., судді: Ходаківська І.П., Владимиренко С.В.)

у справі №910/9475/20
за позовом ТОВ "Євгройл"
до ДП "Гарантований покупець",

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: 
1) ПАТ "Укренерго", 
2) НКРЕКП,
про стягнення 13 484 242,94 грн, 

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Євгройл" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з ДП "Гарантований покупець" 9 692 819,36 грн, у тому числі: основний борг - 9 373 959,28 грн, пеня за прострочення платежу - 76 504,73 грн, 3 % річних - 18 348,76 грн, штраф - 224 006,76 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору № 10389/17 від 08.04.2014 в частині розрахунків за куплену електроенергію.

ТОВ "Євгройл" подало до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просило суд стягнути з відповідача на користь позивача 13 484 242,94 грн, з яких: сума основного боргу - 12 270 259,49 грн, пеня за прострочення платежу - 317 466,41 грн, 3 % річних - 78 589,18 грн, штраф - 817 927,86 грн. У зазначеній заяві позивач вказав, що на момент підготовки цієї заяви відповідачем у рахунок погашення боргу за електроенергію (відпущену в березні 2020 року) сплачена сума 1 218 244,36 грн, у зв`язку з чим позивачем зменшено позовні вимоги в частині заборгованості за березень 2020 року на 1 218 244,36 грн; розмір позовних вимог збільшено з урахуванням основної заборгованості за травень-червень 2020 року, пені, штрафу та  3 % річних за прострочення оплати електричної енергії за актами приймання-передачі за березень, квітень 2020 року (з урахуванням раніше нарахованих сум та отриманих платежів), за травень-червень 2020 року, починаючи з моменту закінчення строку на здійснення розрахунку. Таким чином, розмір позовних вимог збільшено на 5 009 667,94 грн за рахунок вартості відпущеної електроенергії в травні та червні 2020 року, пені, 3 % річних та штрафу, що нараховані за період з 18.06.2020. Зазначена заява була прийнята судом до розгляду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 позов ТОВ "Євгройл" задоволено. Стягнуто з ДП "Гарантований покупець" на користь ТОВ "Євгройл"                   12 270 259,49 грн основного боргу, 317 466,41 грн пені, 78 589,18 грн 3 % річних, 817        927,86 грн штрафу та 202 263,64 грн судового збору. Повернуто позивачу з Державного бюджету України надмірно сплачений судовий збір у розмірі 9 373,57 грн.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 у справі    №910/9475/20 змінено. Пункти 1, 2 резолютивної частини рішення викладено в такій редакції:

"1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова компанія "Євгройл" до Державного підприємства "Гарантований покупець" за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Приватного акціонерного товариства "Укренерго", третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про стягнення 13 484 242,94 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Гарантований покупець" (01032, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 27, ідентифікаційний код юридичної особи: 43068454) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова компанія "Євгройл" (54025, Миколаївська обл., місто Миколаїв, проспект Героїв України, будинок 117 А, ідентифікаційний код юридичної особи: 37585864)                              12 270 259 (дванадцять мільйонів двісті сімдесят тисяч двісті п`ятдесят дев`ять) гривень 49    коп. основного боргу, 158 733 (сто п`ятдесят вісім тисяч сімсот тридцять три) гривні 21 коп. пені, 39 294 (тридцять дев`ять тисяч двісті дев`яносто чотири) гривні 59 коп. 3 % річних, 408 963 (чотириста вісім тисяч дев`ятсот шістдесят три) гривні 93   коп. штрафу та 202 263 (двісті дві тисячі двісті шістдесят три) гривні 64 коп. судового збору.".

В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 залишено без змін.

Стягнуто з ТОВ "Євгройл" на користь ДП "Гарантований покупець" 13 657,32 грн витрат зі сплати судового збору    за подачу апеляційної скарги.

Не погоджуючись з судовими рішеннями, ДП "Гарантований покупець" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2021 у справі № 910/9475/20; ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ "Євгройл" повністю. 

Касаційну скаргу, з посиланням на приписи пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України мотивовано порушенням судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме статей 33, 62, 65 Закону України "Про ринок електричної енергії", статті 9-1 Закону України "Про альтернативні джерела енергії", статей 525, 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 174, 193, 196 Господарського кодексу України (далі - ГК України), пункту 4 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення умов підтримки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії", а також відсутністю висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.

В доповненнях до касаційної скарги із посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України також зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних відносинах, а саме статей 614, 551 ЦК України, статей 218, 233 ГК України, та відповідно порушення судами попередніми інстанціями наведених норм матеріального права.

Ухвалою Верховного Суду від 17.06.2021 відкрито касаційне провадження у справі №910/9475/20 за касаційною скаргою ДП "Гарантований покупець" на підставі пункту    3 частини другої статті 287 ГПК України.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Євгройл" заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як таку, що прийнята з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Ця норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження №14-737цс19), згідно з яким під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ДП "Енергоринок" та ТОВ "Євгройл" укладено договір № 10389/17 від 08.04.2014 (далі - Договір), згідно з пунктом 1.1 якого ТОВ "Євгройл" зобов`язалося продавати, а ДП "Енергоринок" - купувати електроенергію, вироблену ТОВ "Євгройл", та здійснювати її оплату відповідно до умов цього Договору.

30.06.2019 ДП "Енергоринок", ДП "Гарантований покупець" (гарантований покупець) та ТОВ "Євгройл" (виробник за "зеленим" тарифом) укладено додаткову угоду № 155/01 до Договору.

Додатковою угодою № 155/01 від 30.06.2019 (далі - Додаткова угода № 155/01) сторони дійшли згоди в преамбулі Договору слова "Державне підприємство "Енергоринок" замінити на слова "Державне підприємство "Гарантований покупець" та замінити статті 1-10 Договору статтями 1-8 у новій редакції.

Згідно з пунктом 1.1 Договору в редакції Додаткової угоди № 155/01, за цим Договором виробник за "зеленим" тарифом зобов`язався продавати, а гарантований покупець зобов`язався купувати всю відпущену електричну енергію, вироблену виробником за "зеленим" тарифом, та здійснювати її оплату відповідно до умов цього Договору та законодавства України, у тому числі Порядку купівлі електричної енергії за "зеленим" тарифом, затвердженого постановою НКРЕКП від 26.04.2019 № 641 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2.1 Договору в редакції Додаткової угоди № 155/01 сторони визнають свої зобов`язання згідно з Законом України "Про ринок електричної енергії", Порядком, Правилами ринку, затвердженими постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 307, та керуються їх положеннями та положеннями законодавства України при виконанні цього Договору.

У пункті 2.2 Договору в редакції Додаткової угоди № 155/01 визначено, що купівля-продаж електричної енергії за цим Договором здійснюється за умови членства виробника за "зеленим" тарифом в балансуючій групі виробників за "зеленим" тарифом.

Відповідно до пункту 2.3 Договору в редакції Додаткової угоди № 155/01 виробник за "зеленим" тарифом зобов`язався продавати, а гарантований покупець зобов`язався купувати всю відпущену електричну енергію виробника в точках комерційного обліку електричної енергії генеруючих одиниць виробника за встановленим йому "зеленим" тарифом з урахуванням надбавки до тарифу.

Умовами пунктів 2.4 та 2.5 Договору в редакції Додаткової угоди № 155/01 погоджено, що виробник за "зеленим" тарифом продає гарантованому покупцю електричну енергію відповідно до Порядку за тарифами, величини яких для кожної генеруючої одиниці за "зеленим" тарифом встановлені НКРЕКП, у національній валюті України.

Вартість електричної енергії, купленої гарантованим покупцем у виробників за                "зеленим" тарифом у розрахунковому місяці, визначається відповідно до глави 10 Порядку на підставі тарифів, встановлених НКРЕКП для кожної генеруючої одиниці за "зеленим" тарифом.

Обсяг фактично проданої та купленої електричної енергії визначається відповідно до положень глави 8 Порядку на підставі даних обліку, наданих гарантованому покупцю адміністратором комерційного обліку відповідно до глави 7 Порядку (пункт 3.1 Договору в редакції Додаткової угоди № 155/01).

Відповідно до пунктів 3.2 та 3.3 Договору в редакції Додаткової угоди № 155/01 розрахунок за куплену гарантованим покупцем електроенергію здійснюється грошовими коштами, що перераховуються на поточний рахунок виробника за "зеленим" тарифом, з урахуванням ПДВ.

Оплата товарної продукції (електричної енергії), купленої гарантованим покупцем у виробників за "зеленим" тарифом у розрахунковому місяці, та формування актів купівлі-продажу електричної енергії та актів купівлі-продажу відшкодування частки вартості врегулювання небалансу електричної енергії здійснюються відповідно до положень глави 10 Порядку.

Відповідно до пункту 4.5 Договору в редакції Додаткової угоди № 155/01 гарантований покупець зобов`язаний купувати у виробника за "зеленим" тарифом вироблену електричну енергію, за винятком обсягів електричної енергії, необхідних для власних потреб, а також у повному обсязі здійснювати своєчасні розрахунки за куплену у виробника за "зеленим" тарифом електричну енергію.

Згідно з пунктом 10.1 Порядку (у редакції, чинній станом на час спірних правовідносин) до 15 числа (включно) розрахункового місяця гарантований покупець здійснює оплату платежу продавцям із забезпеченням їм пропорційної оплати відповідно до оперативних даних щодо обсягу товарної продукції, наданої АКО (адміністратором комерційного обліку), підписаної КЕП (кваліфікованим електронним підписом), за перші 10 днів розрахункового місяця, що визначається відповідно до обсягів відпуску електричної енергії генеруючими одиницями продавця, що визначені відповідно до пунктів 8.7 та 8.8 глави 8 цього Порядку, з урахуванням авансових платежів та заборгованості продавця перед гарантованим покупцем за спожиту електричну енергію. 

До 25 числа (включно) розрахункового місяця гарантований покупець здійснює оплату платежу продавцям із забезпеченням їм пропорційної оплати відповідно до оперативних даних щодо обсягу товарної продукції, наданої АКО, підписаної КЕП, за перші 20 днів розрахункового місяця, що визначається відповідно до обсягів відпуску електричної енергії генеруючими одиницями продавця, що визначені відповідно до пунктів 8.7 та 8.8 глави 8 цього Порядку, з урахуванням авансових платежів та заборгованості продавця перед гарантованим покупцем за спожиту електричну енергію.

Згідно з пунктом 10.4 Порядку після отримання від продавця акта купівлі-продажу протягом двох робочих днів з дати затвердження Регулятором розміру вартості послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел, наданої гарантованим покупцем у розрахунковому місяці, гарантований покупець здійснює остаточний розрахунок з продавцем із забезпеченням йому 100 % оплати відпущеної електричної енергії попереднього розрахункового періоду (місяця) з урахуванням авансових платежів. У разі необхідності оплати продавцем спожитої електричної енергії продавець здійснює таку оплату протягом двох робочих днів з дати отримання від гарантованого покупця підписаного акта купівлі-продажу.

Таким чином, відповідач зобов`язаний здійснювати оплату у кожному розрахунковому місяці за куплену електричну енергію у позивача у три етапи: перший - до 15 числа (включно) розрахункового місяця, другий - до 25 числа (включно) розрахункового місяця, третій (остаточний - протягом двох робочих днів з дати затвердження Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг розміру вартості послуги).

Як встановлено судами попередніх інстанцій, у березні та квітні 2020 року позивач продав, а відповідач купив електричну енергію, що підтверджується підписаними сторонами актами купівлі-продажу електроенергії від 31.03.2020 на суму                          3 625 524,53 грн та від 30.04.2020 на суму 6 504 581,70 грн.

На виконання пункту 10.1 Порядку, відповідач здійснив авансові платежі за електроенергію, відпущену у березні 2020 року, згідно з платіжними дорученнями № 19_740 від 16.03.2020 у розмірі 229   632,63 грн та № 21_104 від 25.03.2020 у розмірі 195 797,87 грн; за електроенергію, відпущену у квітні 2020 року, згідно з платіжними дорученнями № 24_213 від 16.04.2020 у розмірі 121   332,29 грн та №        25_512 від 24.04.2020 у розмірі 160    791,82 грн.

На виконання пункту 10.4 Порядку, відповідач перерахував позивачу згідно з платіжним дорученням № 31_041 від 12.06.2020 за електроенергію, відпущену у березні 2020 року, грошову суму у розмірі 48    592,34 грн.

У заяві, що 31.08.2020 надійшла до Господарського суду міста Києва, позивач вказав, що відповідачем у рахунок погашення боргу за електроенергію, відпущену в березні 2020 року, додатково сплачено 1 218 244,36 грн, що підтверджується доданими платіжними дорученнями № 34_953 від 30.06.2020 на суму 129 281,88 грн, № 34_290 від 25.06.2020 на суму 86 242,43 грн, № 37_262 від 15.07.2020 на суму 143 061,08 грн, № 32_286 від 18.06.2020 на суму 86 265,48 грн, № 37_945 від 23.07.2020 на суму 116 344,86 грн, № 40_631 від 31.07.2021 на суму 151 911,05 грн, № 39_999 від 31.07.2020 на суму 137 114,57 грн, № 39_201 від 30.07.2020 на суму 368 023,01 грн. У зв`язку з цим, позивачем зменшено позовні вимоги в частині заборгованості за березень 2020 року на 1 218 244,36 грн.

Верховий Суд звертає увагу, що судами встановлено, що у травні 2020 року відповідно до акта купівлі-продажу електроенергії від 31.05.2020 позивач здійснив продаж відповідачу електричної енергії на суму 2 436 036,42 грн; у червні 2020 року, відповідно до акта купівлі-продажу електроенергії від 30.06.2020, позивачем була продана відповідачу електрична енергія на суму 1   886 347,42 грн.            

У рахунок оплати електричної енергії, поставленої в травні 2020 року, відповідач перерахував кошти, а саме: згідно з платіжним дорученням № 29 371 від 15.05.2020 - у розмірі 65        119,31 грн, згідно з платіжним дорученням № 30 109 від 25.05.2020 - у розмірі 108        784,93        грн. 

У рахунок оплати електричної енергії, поставленої в червні 2020 року, відповідач згідно з платіжним дорученням № 33 142 від 25.06.2020 перерахував кошти у розмірі 33 935,04 грн. 

Посилаючись на те, що відповідач не сплатив заборгованість за придбану ним протягом березня-червня 2020 року електричну енергію, позивач просив суд стягнути з відповідача    13 484 242,94 грн, з яких: 12 270 259,49 грн - основний борг за березень-червень 2020 року, 317 466,41 грн - пеня, 78 589,18 грн - 3 % річних та 817 927,86 грн - штраф.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, виходив з такого:
- з урахуванням умов Договору та постанови НКРЕКП від 29.04.2020 № 902, загальна сума неоплаченої відповідачем електроенергії, враховуючи часткові оплати, становить 12 270 259,49 грн;
-  відповідач є зобов`язаною особою за виконання обов`язку щодо здійснення своєчасних розрахунків за куплену в позивача електричну енергію, невиконання обов`язку перед відповідачем третіми особами не звільняє відповідача від виконання ним обов`язку за укладеним Договором щодо повної та своєчасної оплати вартості обсягу виробництва електричної енергії за "зеленим" тарифом;
- недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника не є підставою для звільнення відповідача у даній справі від виконання своїх договірних зобов`язань, у тому числі, в частині здійснення повної та своєчасної оплати вартості обсягу електричної енергії за "зеленим тарифом", отриманої у березні-червні 2020 року;
- сам факт відсутності бюджетного фінансування, в тому числі через ненадходження коштів від НЕК "Укренерго", у будь-якому випадку не може звільняти відповідача від виконання зобов`язань щодо оплати придбаної електроенергії, оскільки вказані обставини не визначені законодавством як такі, що звільняють від виконання зобов`язання;
- ані умовами Договору, ані положеннями Порядку обов`язок гарантованого покупця з оплати вартості купленої у виробника електричної енергії не ставиться в залежність від виконання НЕК "Укренерго" своїх зобов`язань перед гарантованим покупцем, недодержання своїх обов`язків НЕК "Укренерго" не є підставою для звільнення відповідача від виконання своїх договірних зобов`язань з оплати вартості обсягу виробництва електричної енергії за "зеленим" тарифом. Крім того, позивач не є стороною договору, укладеного між відповідачем та НЕК "Укренерго";
- наразі відсутній будь-який нормативний акт, який би на законодавчому рівні встановлював інший порядок та спосіб виконання зобов`язань ДП "Гарантований покупець" перед позивачем, ніж передбачено Договором. 

Водночас колегія суддів апеляційної інстанції, беручи до уваги наведені ДП "Гарантований покупець" у клопотанні відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій обставини, визнала обґрунтованим зменшення розміру заявлених до стягнення пені, штрафу та 3 % річних на 50 %, у зв`язку з чим частково задовольнила клопотання.

Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, предметом позову у даній справі є вимога ТОВ "Євгройл"    про стягнення з ДП    "Гарантований покупець" заборгованості, яка виникла за договором купівлі-продажу електроенергії, виготовленої за "зеленим" тарифом.

Аналізуючи доводи касаційної скарги у контексті підстав касаційної оскарження та обставин справи вставлених судами, Верховний Суд констатує, що в силу статті 300 ГПК має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Верховний Суд лише перевіряє правильність застосування норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Верховний Суд окремо зауважує, що з заяв по суті позову, які надавались відповідачем у суді першої інстанції, ним не заперечувався обсяг  проданої електричної енергії, який позивачем був поставлений відповідачу відповідно до актів купівлі-продажу електроенергії, які містяться в матеріалах справи за періоди за які стягується оплата. З матеріалів справи у суді першої інстанції не вбачається заперечень відповідача щодо обсягів проданої електричної енергії. Доказів щодо розбіжностей у обсязі проданої електричної енергії за спірний період до суду першої інстанції також не надавались.

Зі змісту судових рішень убачається, що суди встановили обставини на підставі доказів, які досліджувались та обставин, які не заперечувались сторонами. 

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій надано оцінку доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).

Верховний Суд підкреслює, що в силу принципів диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, колегія суддів констатує, що в межах усіх доводів касаційної скарги і зазначених скаржником підстав касаційного оскарження, а також з урахуванням установлених судами у справі конкретних обставин, оцінила аргументи касаційної скарги щодо підтвердження наявної доказової бази у даній справі, однак зазначає, що ненаділена повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до положень частини 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Відповідно до приписів частини 4 статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відтак доводи в частині дослідження питання фактичного обсягу відпущеної електричної енергії Судом відхиляються.

Під час здійснення аналізу доводів касаційної скарги у цій справі колегією суддів з`ясовано, що Верховним Судом у касаційному порядку переглядалися судові рішення у справі №910/11830/20 за позовом ТОВ "Єдиний Енергостандарт" до ДП "Гарантований покупець" про стягнення 2   209 412,13 грн (основного боргу та штрафних санкцій) у зв`язку із простроченням останнім грошового зобов`язання, яке виникло за договором купівлі-продажу електроенергії, виготовленої за "зеленим" тарифом.

Так, за результатами касаційного перегляду судових рішень у справі №910/11830/20, які оскаржувались лише в частині стягнення основного боргу з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд у постанові від 12.05.2021 погодився з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог та стягнення заборгованості.

Розглядаючи доводи скаржника ДП "Гарантований покупець" у справі №    910/11830/20, суд касаційної інстанції виходив з того, що між сторонами склалися договірні правовідносини - зобов`язання сторін за якими врегульовано як нормами Закону України "Про ринок електричної енергії" та положеннями Порядку № 641, так і загальними положеннями цивільного законодавства про зобов`язання, оскільки на виконання абзацу 4 пункту 4 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України про удосконалення умов підтримки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії", не прийнято закон, яким передбачалось би погашення заборгованості ДП "Гарантований покупець" перед суб`єктами господарювання, які виробляють електричну енергію з альтернативних джерел енергії, що утворилась станом на 01.08.2020, з відшкодуванням такої заборгованості протягом 2021- 2022 років шляхом оформлення облігацій внутрішньої державної позики з терміном обігу п`ять років.
При цьому, відхиляючи аргументи скаржника щодо застосування норм Закону України "Про ринок електричної енергії" та положень Порядку №      641, викладені у касаційній скарзі, Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції, що оплата вартості електричної енергії за "зеленим" тарифом не залежить від надходження коштів від ПрАТ "НЕК "Укренерго", яке неналежним чином виконує свої грошові зобов`язання перед Відповідачем (за іншим укладеним між ними договором), оскільки за договором №15625/01 від 27.09.2018 (з урахуванням додаткової угоди №    321/01 від 30.06.2019) саме відповідач взяв на себе обов`язок купувати усю відпущену електричну енергію, вироблену виробником за "зеленим" тарифом, та здійснювати її оплату відповідно до умов Договору та законодавства України, у тому числі, Порядку №    641 (постановою НКРЕКП від 13.12.2019 № 2802 у цей Порядок №    641 внесені зміни, які набрали чинності з 28.12.2019), проте положення відносно визначення обсягів купленої гарантованим покупцем електроенергії, їх вартості та порядку розрахунків (тобто, в частині, яка є необхідною для вирішення спору в межах даної справи), залишилися незмінними за виключенням зміни найменування сторони такого договору з "виробник за "зеленим" тарифом" на "продавець за "зеленим" тарифом").

Верховний Суд також погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відхилення посилання Відповідача на те, що порушення грошового зобов`язання сталося не з його вини, оскільки недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника не є підставою для звільнення Відповідача від виконання своїх договірних зобов`язань, у тому числі, в частині здійснення повної та своєчасної оплати вартості обсягу електричної енергії за "зеленим тарифом", отриманої у травні 2020 року. Факт відсутності бюджетного фінансування, у тому числі, і через ненадходження коштів від ПрАТ "НЕК "Укренерго", не може звільняти відповідача від виконання зобов`язань щодо оплати придбаної електроенергії, оскільки вказані обставини не визначені нормами закону як такі, що звільняють від виконання зобов`язання. 

Ані умовами договору, ані положеннями Порядку №    641 обов`язок гарантованого покупця з оплати вартості купленої у виробника електричної енергії не ставиться в залежність від виконання ПрАТ "НЕК "Укренерго" своїх зобов`язань перед гарантованим покупцем, тому недодержання своїх обов`язків ПрАТ "НЕК "Укренерго" не є підставою для звільнення відповідача від виконання своїх договірних зобов`язань з оплати вартості обсягу придбаної електричної енергії за "зеленим" тарифом.

При цьому, Верховний Суд погодився з висновком апеляційного господарського суду щодо безпідставності доводів ДП "Гарантований покупець" про те, що виконання його грошових зобов`язань перед Позивачем повинно здійснюватися протягом 2021-2022 років шляхом оформлення облігацій внутрішньої державної позики з терміном обігу п`ять років на підставі пункту 4 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України про удосконалення умов підтримки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії", враховуючи те, що на момент вирішення спірних правовідносин наразі відсутній нормативний акт, який би встановлював інший порядок і спосіб виконання зобов`язань відповідача перед позивачем, ніж передбачені договором та Порядком № 641.

Проаналізувавши висновок, викладений у постанові Верховного  Суду від 12.05.2021 у справі № 910/11830/20, Верховний Суд вважає, що він стосується правовідносин, які є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається.

Верховний Суд у зазначеній постанові виклав висновок щодо комплексного застосування норм Закону України "Про ринок електричної енергії", статей 525, 526 ЦК, статей 174, 193 ГК, пунктів 10.1, 10.4 Глави 10, пунктів 12.3, 12.6 Порядку, пункту 4 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення умов підтримки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії" до подібних правовідносин і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

При цьому суд касаційної інстанції у цій справі зазначає, що скаржником не наводились аргументовані і переконливі доводи щодо необхідності відступлення від правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 12.05.2021 у справі № 910/11830/20, як і не визначалась така підстава касаційного оскарження. 

Крім того Верховний Суд зазначає, що у справах №№ 910/6550/20, 910/13599/20, 910/7972/20 Верховний Суд вже наголошував про наявність правового висновку у подібних правовідносинах. 

З приводу інших доводів касаційної скарги у частині неправильного застосування судами попередніх інстанцій положень статті 9-1 Закону України "Про альтернативні джерела енергії", статей 218, 233 ГК України та статей 551, 614 ЦК України, а також необхідності надання правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування цих норми права, то Верховний Суд зазначає таке. 

За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України вбачається, що невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, неустойки згідно з частиною другою статті 785 ЦК України. Законодавцем у частині першій статті 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

За змістом статей 509, 524, 533-535 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Статтею 625 ЦК частиною другою якої передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 цього Кодексу).

При цьому, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено.

Аналіз положень статті 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, ЦК України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини.

Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання.

Така правова позиція щодо застосування статті 614 ЦК України висловлена Верховними Судом України у постанові від 13.02.2013 у справі  №6-170цс12.

Вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, слід ураховувати особливість правової природи цієї відповідальності.

Відповідно до частини другої статті 625 України підставою для застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору» (частина перша статті 631 ЦК України).

Згідно з статтею 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення».

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Приписами статті 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

За змістом частини другої статті 218 ГК України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності, згідно з частиною другою статті 218 ГК України.
Таким чином, для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі статті 617 ЦК України, статті 218 ГК України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками.

Така позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 10.06.2015 у справі №904/6463/14 (3-216гс15).

Окрім того, повинен бути наявним елемент неможливості переборення особою перешкоди або її наслідків (альтернативне виконання). Відтак, для звільнення від відповідальності сторона також повинна довести неможливість альтернативного виконання зобов`язання.

Відтак, аргументи скаржника відсутність висновку та про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій положень частини першої статті 614 ЦК України та статті 218 ГК України також не стосуються неправильного тлумачення судами закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню, а по суті зводяться до незгоди позивача з висновком судів щодо вжиття відповідачем всіх залежних від нього заходів для належного виконання зобов`язання.

Також Верховний Суд зазначає, що Верховний Суд вже неодноразово наголошував у своїх постановах, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Скаржник вказує на відсутність правового висновку щодо застосування положень статті 9-1 Закону України "Про альтернативні джерела енергії".

Верховний Суд звертає увагу, що стаття 9-1 Закону України "Про альтернативні джерела енергії" складається з 33 частин та врегульовує правовідносини щодо стимулювання виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії та має широкий спектр правового регулювання, зокрема щодо порядку встановлення "зеленого" тарифу, визначення суб`єктів господарювання на яких поширюється стимулювання виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії, передбачене цією статтею, коефіцієнт "зеленого" тарифу для електроенергії, виробленої з використанням альтернативних джерел енергії для різних суб`єктів господарювання з визначенням періодів тощо. 

Скаржник чітко не навів обґрунтування щодо якої саме частини цієї статті відсутній правовий висновок Верховного Суду і чому її необхідно застосовувати у спірних правовідносинах. Крім того, Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій під час розгляду даної справи положення статті 9-1 Закону України "Про альтернативні джерела енергії" не застосовували.

Водночас, Суд вважає безпідставними доводи відповідача про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій положень статті 9-1 Закону України "Про альтернативні джерела енергії", адже вони не стосуються неправильного тлумачення судами закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню, а по суті зводяться до незгоди позивача з висновком судів щодо наявності підстав для стягнення заборгованості за куплену електроенергію.

Отже, доводи касаційної скарги у частині необхідності надання правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права, а саме статті 9-1 Закону України "Про альтернативні джерела енергії", статей 218, 233 ГК України та статей 551, 614 ЦК України фактично зводяться до встановлення інших обставин, ніж встановлені судом першої та апеляційної інстанції, та стосуються переоцінки наданих сторонами доказів, без урахування меж повноважень суду касаційної інстанції.

Відтак, з огляду на зазначене, доводи касаційної скарги в цій частині не підтвердились. 

Таким чином, Верховний Суд, переглянувши судові рішення попередніх інстанцій в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що наведена заявником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження.

При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.
Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України"). 

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". 

Верховний Суд, здійснюючи аналіз доводів касаційної скарги у співвідношенні до обраної скаржником підстави касаційного оскарження виходить з того, що останнім не аргументовано і не доводилось у касаційній скарзі того, що суди під час розгляду справи зашкодили самій суті права доступу до суду, та не обґрунтовували наявну необхідність забезпечити сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". 

Отже, Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право,  як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з урахуванням наведеного в цій ухвалі, беруться до уваги Касаційним господарським судом.

Пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

Отже Судом встановлено наявність правового висновку щодо комплексного застосування норм Закону України "Про ринок електричної енергії", статей 525, 526 ЦК, статей 174, 193 ГК, пунктів 10.1, 10.4 Глави 10, пунктів 12.3, 12.6 Порядку, пункту 4 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення умов підтримки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії" до подібних правовідносин, який міститься у постанові Верховного Суду від 12.05.2021 у справі №910/11830/20,3 а також щодо застосування положень статей 218, 233 ГК України та статей 551, 614 ЦК України, які викладені у постанові від 10.06.2015 у справі №904/6463/14 тощо. 

Таким чином, оскільки підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження, колегія суддів на підставі пункту 4 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі №    910/9475/20 за касаційною скаргою ДП "Гарантований покупець".

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Державного підприємства "Гарантований покупець" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2021  у справі №910/9475/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    Т. Малашенкова 

Суддя                                                                                                    І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                    І. Колос