ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5342/21 Справа № 199/9183/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2021 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – судді Куценко Т.Р.
суддів – Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
                ОСОБА_1 ,

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1  до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН ФАКТОР» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -
в с т а н о в и л а:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН ФАКТОР» про стягнення заборгованості по заробітній платі /а.с. 1-3/.
Позов обґрунтовано тим, що він з 01.04.2019 працює у відповідача на посаді керівника відділу реструктуризації Дніпропетровського регіону, про що йому було видано посвідчення. Головний офіс товариства знаходиться в м. Миколаєві, а фактичне місце його роботи розташовано за адресою – АДРЕСА_1 , заробітну плату він отримує в Банку «Восток». З 01 квітня 2020 року позивач безпідставно не отримує заробітну плату, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом. Оскільки розмір його заробітної плати складає мінімальний розмір заробітної плати встановленої у державі, то заборгованість відповідача перед ним по заробітній платі за 9 місяців складає 43 615 грн., а саме – 23 615 грн. (5 місяців х 4 723 грн.) + 20 000 грн. (4 місяці х 5 000 грн.).
Враховуючи викладене, просив стягнути з відповідача ТОВ «ГРІН ФАКТОР» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 43 615 грн. за період з 01.04.2020 по 31.12.2020. 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі /а.с. 96-98/.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та суд не повністю встановив обставини, які мають значення для справи, зробив не вірні висновки обставинам справи /а.с. 102-105/.
ТОВ «ГРІН ФАКТОР» скористалось своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 березня 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 виходив з їх необґрунтованості та недоведеності.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до статтей 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).
Відповідно до вимог ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі статтею 1 Конвенції "Про захист заробітної плати" N 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року N 8-рп/2013у справі N 1-13/2013 зазначено, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ТОВ «ГРІН ФАКТОР» з 04.04.2019 на посаду фахівця по роботі з дебіторською заборгованістю Управління реструктуризації заборгованості, що підтверджується Наказом № ГФ-169-к від 03.04.2019. Цим же наказом встановлено оклад позивача ОСОБА_1 , який складає 4 368,00 грн. З наказом ОСОБА_1 ознайомлений 04.04.2019, про що свідчить його підпис у наказі. 
Наказом № 548-к від 31.10.2019 ОСОБА_1 , фахівця по роботі з дебіторською заборгованістю Управління реструктуризації заборгованості, з 01.11.2019 переведено на посаду начальника відділу реструктуризації Дніпровського регіону Управління реструктуризації заборгованості з окладом згідно штатного розпису. З наказом ОСОБА_1 ознайомлений, про що свідчить його підпис у наказі.
На час розгляду справи, наказом № 02-к від 19.01.2021 застосовано до ОСОБА_1 , начальника відділу реструктуризації Дніпровського регіону Управління реструктуризації заборгованості, дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення та звільнено ОСОБА_1 , начальника відділу реструктуризації Дніпровського регіону Управління реструктуризації заборгованості, з 19.01.2021 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, зазначено про необхідність здійснення остаточного розрахунку в день звільнення.
Подаючи заперечення на відзив на позов, позивач ОСОБА_1 зазначає, що він обізнаний про своє звільнення з посади з 19.01.2021, проте остаточний розрахунок з ним товариство не провело, оскільки існує заборгованість по заробтінй платі за період з 01.04.2020 по 31.12.2020 і трудову книжку не повернуло.
Водночас, відповідач ТОВ «ГРІН ФАКТОР» заперечує перебування позивача ОСОБА_1 на роботі в період часу з 01.04.2020 по день звільнення 19.01.2021 включно, а відтак і відсутність їх обов`язку по сплаті заробітної плати позивачу за період з 01.04.2020 по 31.12.2020, що підтверджується наданими табелями обліку використання робочого часу за квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2020 року та січень 2021 року. ОСОБА_1 , заперечуючи проти своєї відсутності на роботі в період часу з 01 квітня 2020 року по 31 грудня 2020 року, за який він просить стягнути заробітну плату, не надав належних доказів на спростування наданих відповідачем доказів щодо спростування його позовних вимог.
Також, із розрахунку заборгованості по заробітній платі позивача, приведеного у позовній заяві вбачається, що він просить стягнути заборгованість за п`ять місяців, виходячи із розміру заробітної плати 4 723 грн. на місяць, а за чотири місяці, виходячи із заробітної плати 5 000 грн. в місяць.
Водночас, Наказом № ГФ-169-к від 03.04.2019 встановлено оклад позивача ОСОБА_1 в розмірі 4 368,00 грн., а Наказом №548-к від 31.10.2019 встановлено оклад згідно штатного розпису.
Позивач ОСОБА_1 не усунув вказані протиріччя, а саме не надав доказів розміру своєї заробітної плати 4 723 грн., а з 01.11.2019 взагалі не зазначив розмір встановленої йому заробітної плати, належних доказів на підтвердження вказаних обставин не надав.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки позивачем не доведено належними доказами факт виконання ним покладених на нього обов`язків за період який він просить стягнути заборгованість по заробітній платі та не спростував будь-якими доказами посилання відповідача щодо відсутності його на робочому місці та невиконанні покладених на нього обов`язків на підтвердження яких відповідачем було надано відповідні докази у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що у відповідача перед позивачем наявна заборгованість по виплаті заробітної плати, а також, позивачем не підтверджено належними доказами розмір заробітної плати на підставі якого він зробив розрахунки заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
Доводи скарги про те, що записом в трудовій книжці та оригіналом довіреності від 14.09.2020 року підтверджується факт виконання ним покладених на нього трудових обов`язків є безпідставними та спростовуються доказами наявними в матеріалах справи.
Доводи скарги щодо наданих відповідачем доказів, а саме табелю обліку робочого часу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони зводяться до його не згоди з відомостями наявними в цьому доказі, однак, доказів на спростування вказано заявником не надано та зводяться до оцінки вказаного доказу,однак, оцінка доказів є компетенцією суду, а переоцінка доказів учасниками судового процесу чинним законодавством не передбачена.
Доводи скарги щодо застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення колегія суддів не бере до уваги, оскільки дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення не є предметом розгляду у вказаній справі.
Доводи скарги стосовно того, що відповідач нарахував заявнику відпустки за період з 04.04.2019 року по 19.01.2021 року та виплатив компенсацію не підтверджує факту належного виконання заявником покладених на нього трудових обов`язків, а лише підтверджує факт дотримання відповідачем норм чинного законодавства в сфері трудового права, а тому колегія суддів вважає вказані доводи безпідставними.
Інші доводи скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відмови у задоволенні позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 березня 2021 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                Т.Р. Куценко 

Судді:                                                 Е.Л. Демченко

                                                                       М.О.Макаров