УХВАЛА

08 липня 2021 року 
м. Київ

Справа №  911/2429/15 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Селіваненка В.П.,
за участю секретаря судового засідання Малихіної О.В.,

представників учасників справи:
позивача - товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АККОРД» -  не з`явився, 
відповідача-державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «УКРСПИРТ» - Власюк Д.В., адвокат (ордер від 03.12.2020 АІ                  № 1072471), 
третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: 
товариства з обмеженою відповідальністю «ПРАВНИЧА КОНСАЛТИНГОВА ГРУППА»  - Гладун А.І., адвокат (ордер від 22.06.2021 ВС №1021307),
товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ «СКАЙ КЕПІТАЛ МЕНЕДЖМЕНТ»  -не з`явився, 
третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 
Національного Банку України - не з`явився, 
товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ  «ГЕЛІОС» - Галан М.О., адвокат (довіреність від 01.02.2021), Ткаченко О.М., адвокат (довіреність від 05.01.2021),         

розглянув матеріали касаційної скарги  товариства з обмеженою відповідальністю   «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ  «ГЕЛІОС»
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2021 (головуючий суддя: Поляк О.І., судді: Руденко М.А., Пашкіна С.А.)
у справі № 911/2429/15    
за позовом   товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АККОРД» (далі -ТОВ «ФК«АККОРД»)
до державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «УКРСПИРТ»   (далі -ДП «УКРСПИРТ» )
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - товариства з обмеженою відповідальністю «ПРАВНИЧА КОНСАЛТИНГОВА ГРУППА» (далі - ТОВ «ПРАВНИЧА КОНСАЛТИНГОВА ГРУППА») ; товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ «СКАЙ КЕПІТАЛ МЕНЕДЖМЕНТ» (далі - ТОВ «КУА «СКАЙ КЕПІТАЛ МЕНЕДЖМЕНТ»),
та за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача- Національного Банку України; товариства з обмеженою відповідальністю   «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ  «ГЕЛІОС» (далі - ТОВ «ФК «ГЕЛІОС»),
про  стягнення 993   800,01 грн.,
ВСТАНОВИВ:
У 2015 році ТОВ «ФК«АККОРД» звернулося до господарського суду Київської області з позовом до ДП «УКРСПИРТ» про стягнення 993 800,01 грн заборгованості по процентах за користування кредитними коштами за договором кредитної лінії від 27.12.2013 № ВКЛ-2007072/1, нарахованими за травень 2015 року.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо своєчасної сплати процентів за користування кредитом згідно з договором кредитної лінії від 27.12.2013 № ВКЛ-2007072/1, укладеним ПАТ «Дельта банк» та ДП «УКРСПИРТ». Право вимоги у цій частині набуте позивачем за договором факторингу від 28.04.2015 № 1/28-04, укладеним ТОВ «ПРАВНИЧА КОНСАЛТИНГОВА ГРУППА» (Клієнт) та ТОВ «ФК«АККОРД» (Фактор), набуте Клієнтом за договором № 8/2-VP про відступлення права вимоги від 12.02.2015, укладеним ТОВ «КУА «СКАЙ КЕПІТАЛ МЕНЕДЖМЕНТ» (Первісний кредитор) та ТОВ «ПРАВНИЧА КОНСАЛТИНГОВА ГРУППА» (Новий кредитор), а Первісним кредитором це право вимоги набуте за договором про відступлення прав вимоги від 12.09.2014, укладеним ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «Компанія з управління активами - адміністратор пенсійних фондів «Дельта-капітал» (у подальшому найменування - ТОВ «КУА «СКАЙ КЕПІТАЛ МЕНЕДЖМЕНТ»).
Ухвалою господарського суду Київської області від 15.06.2015, зокрема, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ТОВ «ПРАВНИЧА КОНСАЛТИНГОВА ГРУППА».
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.10.2015, зокрема, залучено до участі у справі  третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ПАТ «Дельта банк»  та Національний Банк України. 
Ухвалою господарського суду Київської області від 13.04.2016, зокрема, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача -  ТОВ «КУА «СКАЙ КЕПІТАЛ МЕНЕДЖМЕНТ».
Ухвалою господарського суду Київської області від 23.10.2019, зокрема, здійснено заміну третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ПАТ «Дельта банк» на його правонаступника - ТОВ «ФК«ГЕЛІОС». 
Справа розглядалась господарськими судами неодноразово. 
За результатами нового розгляду, рішенням господарського суду Київської області від 13.02.2020 (суддя Бацуца    В.М.) у справі №  911/2429/15 у задоволенні позову відмовлено  повністю.  
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції  дійшов висновку про відсутність у ТОВ «ФК«АККОРД» права вимагати від ДП «УКРСПИРТ» сплати будь-яких платежів за договором кредитної лінії від 27.12.2013 № ВКЛ-2007072/1, посилаючись на те, що позивач не є належним кредитором відповідача. При цьому місцевий господарський суд взяв до уваги, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2018, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 27.11.2018, у справі № 910/4123/16 встановлено, що договір про відступлення права вимоги від 12.09.2014, укладений ПАТ «Дельта Банк» та  ТОВ «КУА «СКАЙ КЕПІТАЛ МЕНЕДЖМЕНТ», є нікчемним у силу приписів пункту 1 та пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та визнано недійсним зазначений договір про відступлення права вимоги від 12.09.2014 з моменту його вчинення,  у зв`язку з чим суд першої інстанції,  керуючись приписами статей 203, 215, 216, 236, 512, 516, 517 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), дійшов висновку, що ТОВ «КУА «СКАЙ КЕПІТАЛ МЕНЕДЖМЕНТ» не набуло прав вимоги за договором кредитної лінії від 27.12.2013 № ВКЛ-2007072/1  у силу недійсності договору про відступлення права вимоги від 12.09.2014, тому не мало правових підстав для їх відступлення на користь ТОВ «ПРАВНИЧА КОНСАЛТИНГОВА ГРУППА»   за договором від 12.02.2015  № 8/2-VP про відступлення права вимоги, а ТОВ «ПРАВНИЧА КОНСАЛТИНГОВА ГРУППА», в свою чергу, не мало правових підстав для їх відступлення на користь ТОВ «ФК«АККОРД» за договором факторингу від 28.04.2015 № 1/28-04. Отже,  станом на момент розгляду справи у  ТОВ «ФК«АККОРД»  відсутні будь-які майнові права за договором кредитної лінії від 27.12.2013 № ВКЛ-2007072/1.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2021 мотивувальну частину рішення господарського суду Київської області від  13.02.2020 у справі № 911/2429/15 змінено та викладено її у редакції цієї постанови, із залишенням в силі резолютивної частини рішення суду першої інстанції  про відмову у задоволенні позову. 
Змінюючи мотиви відмови у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції зазначив, що: першочерговим є з`ясування обставин дійсності переданої грошової вимоги, на умовах і в обсязі, які існували у первісного кредитора на момент передачі права вимоги, саме в частині процентів за кредитним договором; згідно з умовами пунктів 4.3, 5.3 кредитного договору за наявності неналежного виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк ПАТ «Дельта банк» (далі - Банк) використало своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, пені та штрафу за порушення умов договору, шляхом звернення до боржника із відповідною вимогою (претензія від 23.07.2014 № 18.2-456) та стягнення цих коштів у судовому порядку (постанова Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2014 у справі № 911/3411/14); враховуючи позицію Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 18.09.2020 у справі № 916/4693/15, отримання ДП «УКРСПИРТ» 31.07.2014 претензії Банку від 23.07.2014 № 18.2-456, як і встановлений претензією 10-денний строк виконання вказаних у ній вимог, апеляційний суд вказав, що з 11.08.2014 Банк втратив право нараховувати ДП «УКРСПИРТ» проценти за користування кредитними коштами за договором кредитної лінії від 27.12.2013       № ВКЛ-2007072/1; встановлено, що за кілька місяців до набуття першим з «нових» кредиторів права вимоги до ДП «УКРСПИРТ» останнє майже повністю сплатило заборгованість за нарахованими відсотками, тому відсутні підстави стверджувати, що ТОВ «АККОРД» на підставі договору факторингу № 1/28-04 від 28.04.2015  набуло право вимоги до ДП  «УКРСПИРТ» у кредитному зобов`язанні зі сплати процентів за користування кредитом, що виникло з договору кредитної лінії від 27.12.2013 за травень 2015 року, оскільки право на нарахування таких процентів у самого Банку було відсутнє; на момент набуття чинності договором про відступлення прав вимоги від 12.09.2014 Банк правами щодо нарахування процентів за користування кредитними коштами з 11.08.2014 і до повного погашення заборгованості за кредитом не володів, а, отже,  не міг його передати новому кредитору, а той - майбутнім кредиторам (ТОВ «ПРАВНИЧА КОНСАЛТИНГОВА ГРУППА», ТОВ «ФК «АККОРД»); направлення Банком вимоги про дострокове погашення кредиту свідчить про зміну Банком термінів повернення кредиту, передбачених договором, а сам договір у зв`язку з цим припинив свою дію з дати направлення боржнику такої вимоги, тобто ще у 2014 році, що унеможливлює подальше нарахування процентів за користування кредитними коштами на рівні, визначеному умовами договору. При цьому апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції стосовно недійсності усіх наступних правочинів, укладених на виконання договору уступки права вимоги від 12.09.2014. Разом з цим, апеляційний господарський суд не погодився з  позицією суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з посиланням також і на набуття ТОВ «ФК «ГЕЛІОС» права за договором кредитної лінії від 27.12.2013 № ВКЛ-2007072/1 у зв`язку з відчуженням Банком цих прав одразу ж після визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 12.09.2014, вказавши, що такий висновок зроблений без встановлення ступеню виконаного за недійсними правочинами, як новими кредиторами, так і боржником, можливість застосування реституції до спірних правовідносин сторін або ж інших норм, які забезпечують захист прав Банку як кредитора (стаття 1212 ЦК України). Апеляційним судом зазначено, що, оскільки боржник не є стороною недійсного договору уступки права вимоги, останній не несе відповідальності та ризиків несприятливих умов за вчинення кредиторами неправомірних дій. Посилаючись на приписи статті 516 ЦК України, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що сплата коштів ДП «УКРСПИРТ» як боржником на виконання договору кредитної лінії від 27.12.2013 № ВКЛ-2007072/1 на користь ТОВ «ПРАВНИЧА КОНСАЛТИНГОВА ГРУППА» та ТОВ «ФК «АККОРД» як новим кредиторам до визнання недійним договору уступки права вимоги від 12.09.2014 є належним виконанням. У разі належного та повного виконання боржником свого зобов`язання на користь «нового» кредитора за недійним правочином первісний кредитор втрачає право вимоги до боржника у відповідній частині, однак не втрачає вимоги до нового кредитора про повернення виконаного за недійсним правочином, а саме, повернення на свою користь отриманої суми боргу від боржника, оскільки у зворотному випадку вказане призведе до безпідставного збагачення «нового» кредитора.
Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції,  18.03.2021  ТОВ «ФК«ГЕЛІОС» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило постанову апеляційного господарського суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Розгляд цієї скарги здійснюється з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції від 08.02.2020. 
Касаційну скаргу, з посиланням на приписи частини другої статті 287 ГПК України, мотивовано тим, що під час ухвалення оскаржуваного рішення судом   апеляційної інстанцій застосовано норми права (приписи статей 216, 236, частину другу статті 625 та частину першу статті 1050  ЦК України) без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах  Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, від 23.05.2018 у справі  № 910/1238/17,  та у постановах Верховного Суду від 18.02.2019 у справі № 910/21449/17, від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012, від 10.05.2018 у справі № 5015/4826/12, від 28.10.2020 у справі                              № 910/10963/19, від 18.12.2019 у справі № 462/6489/15-ц. 
У касаційній скарзі ТОВ «ФК «ГЕЛІОС»  зазначало: 
- про необґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції стосовно права Банку нараховувати проценти за кредитним договором, зокрема без уточнення суті процентів (за правомірне чи неправомірне користування кредитними коштами), що, на думку скаржника, може бути використано ДП   «УКРСПИРТ» для доведення своєї правової позиції в інших справах; 
- про суперечливість висновків суду апеляційної інстанції стосовно одночасної недійсності усіх наступних правочинів, укладених на виконання нікчемного договору уступки права вимоги від 12.09.2014 та належне виконання ДП   «УКРСПИРТ» кредитного договору на користь неналежного кредитора (сплата коштів ДП «УКРСПИРТ» як боржником на виконання договору кредитної лінії від 27.12.2013 № ВКЛ-2007072/1 на користь ТОВ «ПРАВНИЧА КОНСАЛТИНГОВА ГРУППА» та ТОВ «ФК «АККОРД» як новим кредиторам до визнання недійcним договору уступки права вимоги від 12.09.2014 є належним виконанням);
Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Ухвалою Касаційного господарського суду від  27.04.2021  касаційну скаргу ТОВ «ФК «ГЕЛІОС» залишено без руху у зв`язку з тим, що скаржником не додано доказів сплати судового збору; надано ТОВ «ФК «ГЕЛІОС»  строк для усунення недоліків касаційної скарги тривалістю 10 днів з дня вручення копії цієї ухвали. 
Ухвалою Касаційного господарського суду від 24.05.2021, зокрема, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ«ФК «ГЕЛІОС»  у справі                         № 911/2429/15, розгляд касаційної скарги призначено на 24.06.2021.
Згідно з розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 22.06.2021 № 29.3-02/1599 проведено повторний автоматичний розподіл справи № 911/2429/15, у зв`язку з перебуванням судді Малашенкової Т.М. у відпустці.
14.06.2021 через систему «Електронний суд» представник ДП «УКРСПИРТ»  звернувся до Верховного Суду із клопотанням у якому просить: відкласти розгляд касаційної скарги ТОВ «ФК«ГЕЛІОС» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2021 у справі № 911/2429/15; направити на електронну пошту представника ДП «УКРСПИРТ» касаційну скаргу ТОВ «ФК«ГЕЛІОС»  та продовжити строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
Згідно з ухвалою від 17.06.2021 Судом відмовлено у задоволенні клопотання ДП «УКРСПИРТ» про надсилання копії касаційної скарги ТОВ «ФК«ГЕЛІОС» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2021 у справі № 911/2429/15 на адресу представника та продовження строку для подання відзиву.
Крім того, представник відповідача у судовому засіданні 24.06.2021 просив залишити без розгляду клопотання  ДП «УКРСПИРТ»  про відкладення розгляду справи, яке подане 14.06.2021 через систему «Електронний суд», з огляду на приєднання до матеріалів справи відзиву на касаційну скаргу ТОВ «ФК«ГЕЛІОС».
Згідно з ухвалою Суду від 24.06.2021 клопотання ДП «УКРСПИРТ»  про відкладення розгляду справи залишено без розгляду, розгляд касаційної скарги відкладено на 08.07.2021.
23.06.2021 від ТОВ «ПРАВНИЧА КОНСАЛТИНГОВА ГРУППА» надійшло клопотання про закриття касаційного провадження, в якому останнє вважає, що на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України касаційне провадження підлягає закриттю, оскільки висновки, на які послався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.
У судовому засіданні 24.06.2021 Суд на місці, без виходу до нарадчої кімнати, постановив: здійснити розгляд зазначеного клопотання за результатом заслуховування пояснень учасників справи по суті касаційної скарги.
ДП «УКРСПИРТ» у відзиві на касаційну скаргу просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін, посилаючись, зокрема, на її законність та обґрунтованість.
ТОВ «ПРАВНИЧА КОНСАЛТИНГОВА ГРУППА» у відзиві на касаційну скаргу просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін, посилаючись, зокрема, на її законність та обґрунтованість.
ТОВ «ФК«АККОРД» не скористалося наданим йому правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
Треті особи (ТОВ «КУА «СКАЙ КЕПІТАЛ МЕНЕДЖМЕНТ» та Національний Банк України) також не скористалися наданим їм правом на подання відзивів на касаційну скаргу.
Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
Суд зазначає, що можливість касаційного провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
При цьому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником у касаційній скарзі), покладається на скаржника. 
Дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі   № 911/2429/15 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020), у зв`язку з чим визнає обґрунтованим клопотання ТОВ «ПРАВНИЧА КОНСАЛТИНГОВА ГРУППА» про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «ФК «ГЕЛІОС» з огляду на таке.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.
При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі  № 922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі  № 2-3007/11(абзац 20), від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц (абзац 18).
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). 
Так, у справі, що розглядається, позовні вимоги було заявлено про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитними коштами за договором кредитної лінії від 27.12.2013 № ВКЛ-2007072/1, нарахованими за травень 2015 року.
Доводи скаржника про неврахування апеляційним господарським судом постанов Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі                           № 444/9519/12, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 не знайшли свого підтвердження, оскільки зі змісту  оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду  вбачається, що вказані правові висновки були враховані судом апеляційної інстанцій під час розгляду даної справи.
Верховний Суд також відхиляє доводи скаржника про неврахування апеляційним господарським судом загальних правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від  28.10.2020 зі справи  № 910/10963/19, оскільки зі змісту оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду вбачається, що вона відповідає останньому. 
Так, у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 910/10963/19 одночасно із контекстними посиланнями наведеними скаржником були викладені загальні правові позиції застосування частини третьої статті 509 ЦК України, що мають враховуватися у подібних правовідносинах сукупно, зокрема:
«…Добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.»
При цьому Верховний Суд, застосовуючи даний правовий висновок відповідно до спірних правовідносин у справі № 910/10963/19, вказав: «(57.2.5.) в розумінні зазначеного, набуття ТОВ «БФ Груп» права власності на спірну нерухомість не можна вважати добросовісним, оскільки (1) станом на дату укладення ТОВ «БФ Груп» договорів купівлі-продажу вже існувало судове рішення про визнання недійсним договору за яким «права на таке майно» набув його продавець - ТОВ «КУА «Скай Кепітал Менеджмент» і хоча дійсно таке рішення ще не набрало законної сили, проте сам факт його наявності та можливість обізнаності покупця з ним ставить під сумнів розумність та добросовісність дій з придбання такої нерухомості.»
Водночас у справі, що розглядається апеляційний суд врахував, що недійсним договір уступки права вимоги від 12.09.2014 визнано постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2018, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 27.11.2018, тобто лише у 2018 році, та, оскільки боржник не  був  стороною недійсного договору уступки права вимоги, він не несе відповідальності та ризиків несприятливих умов за вчинення кредиторами неправомірних дій, і виконання свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Отже, з наведеного вбачається, що висновки суду апеляційної інстанції у справі, що розглядається в межах предмета і підстав заявленого позову в контексті оцінки судом апеляційної інстанції належної поведінки (добросовісності) боржника, який не є стороною недійсного договору, уступки права вимоги, відповідають загальним правовим висновкам, викладеним у справі № 910/10963/19. 
Позиція скаржника зводиться до власного тлумачення правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 зі справи                                      №    910/10963/19, та його застосування до даної справи. 
У справі № 910/1238/17, на правовий висновок Верховного Суду в якій посилався скаржник (постанова від 23.05.2018), вирішувався спір про стягнення процентів за позадоговірне користування чужими грошовими коштами, а не процентів за користування кредитом.
У справі № 910/21449/17, на яку також посилається скаржник в обґрунтування доводів касаційної скарги, Верховним Судом скасовано судові рішення про відмову у стягненні заборгованості за простроченими процентами з огляду на передчасність висновків судів, справу передано на новий розгляд для з`ясування питання, виходячи з положень чинного законодавства та умов договору (пункти 7.5, 8.1 і 9.1) щодо наявності/відсутності у позивача права на нарахування процентів і пені у зв`язку із неправомірним, незаконним користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання та встановлення періоду нарахування таких процентів в межах позовної давності, з урахуванням законодавчо встановленої можливості нарахування процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. 
У  справі №  5017/1987/2012, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості у сумі   2 221 994,16 грн процентів за користування кредитом, нарахованих за процентною ставкою 36% річних за період з 15.02.2011 по 05.06.2012, та направляючи у цій частині справу на новий розгляд до суду першої інстанції, врахував позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, та зазначив, що відповідно до пункту 3.5 кредитного договору, на якому, власне, ґрунтуються зазначені позовні вимоги Банку, у випадку порушення позичальником встановленого пунктом 2.2 договору строку погашення отриманого кредиту позичальник надалі сплачує проценти за неправомірне користування кредитом, виходячи із процентної ставки у розмірі 36% річних, порядок нарахування та сплати яких встановлюється згідно з пунктами 3.3, 3.4 цього договору.  Тобто встановлено домовленість сторін щодо сплати процентів поза межами дії договору, у той час як у справі, яка розглядається, судами зазначеного не встановлено. 
У справі № 5015/4826/12 вирішувався спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості відповідача-1 на предмет іпотеки за іпотечним договором (нерухоме майно) та задоволення за рахунок предмету іпотеки грошових вимог позивача за кредитним договором у сумі 1891897,26 грн.
У справі № 462/6489/15-ц, на яку також скаржник посилається в обґрунтування касаційної скарги, Верховний Суд, скасовуючи рішення апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення місцевого суду про відмову у задоволенні позову, погодився з тим, що позов у даній справі пред`явлений особою, яка не мала права на його пред`явлення, тобто позов пред`явлено неналежним позивачем, таке право наявне  у ПАТ «БГ Банк», що знаходиться у процедурі ліквідації.  
Отже, дана справа і справи, на правові висновки Верховного Суду в яких посилався скаржник в обґрунтування наявності підстави для подання касаційної скарги, різняться, відповідно, і за суб`єктним складом сторін спірних правовідносин, і за складом учасників таких правовідносин, і за правовим регулюванням цих правовідносин, і за предметом та підставою позовних вимог і предметом спору, і за з`ясованою попередніми судовими інстанціями фактично-доказовою базою у справах (обставинами останніх та зібраними в них доказами), тобто за істотними правовими ознаками. Тому правовідносини в зазначених скаржником справах, з одного боку, і в даній справі - з іншого не є подібними, а доводи скаржника про неврахування апеляційним господарським судом відповідних висновків Верховного Суду не знаходять свого підтвердження.
Таким чином, Касаційний господарський суд встановив, що правові висновки, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, у вказаних випадках були або вірно застосовані апеляційним судом,  або стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі  № 911/2429/15.
З огляду на викладене клопотання ТОВ «ПРАВНИЧА КОНСАЛТИНГОВА ГРУППА» про закриття касаційного провадження  у справі № 911/2429/15 за касаційною скаргою ТОВ «ФК «ГЕЛІОС» підлягає задоволенню.
Крім того, стосовно інших аргументів скаржника викладених у касаційній скарзі  Верховний Суд звертає увагу на таке.
Суди розглядають справу в межах заявлених позовних вимог.
Як вже зазначалося вище, предметом позовних вимог у даній справі є стягнення суми заборгованості процентів за користування кредитними коштами за договором кредитної лінії від 27.12.2013 № ВКЛ-2007072/1, нарахованими за травень 2015.
Відповідно, Верховний Суд відхиляє аргументи скаржника про те, що суд апеляційної інстанції, вказавши на відсутність у ПАТ «Дельта Банк» права нарахування процентів без уточнення суті процентів, тим самим надав можливість ДП «УКРСПИРТ» використовувати висновки  оскаржуваного рішення щодо права стягнення процентів для доведення своєї правової позиції в інших справах. 
Також Верховний Суд зазначає, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 09.09.2020 зі справи  № 911/2115/15 стосовно того, що існування права вимоги заборгованості за процентами за межами строку кредитного договору входить до предмета доказування при  вирішенні спору про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом.  
Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства. 
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. 
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. 
Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).
Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A № 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A,  № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, № 212-A, с.15, п.31).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18). 
За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «ФК «ГЕЛІОС» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2021   у справі  № 911/2429/15.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Клопотання товариства з обмеженою відповідальністю «ПРАВНИЧА КОНСАЛТИНГОВА ГРУППА» про закриття касаційного провадження  у справі                    № 911/2429/15 за касаційною скаргою ТОВ «ФК  «ГЕЛІОС» задовольнити.
2. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ГЕЛІОС» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2021 у справі                                  № 911/2429/15.  
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                          І. Колос

Суддя                                                                                                    І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                    В. Селіваненко