Справа № 450/3803/13-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А. 
Провадження № 22-ц/811/3493/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 16

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       20 липня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів – Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Жукровської Х.І.
з участю представника позивачки ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 жовтня 2020 року в складі судді Кукси Д.А. у справі за позовом ОСОБА_4 до Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акту на право приватної власності,-
встановив:

У листопаді 2013 року позивач  ОСОБА_4 звернулася з позовом до суду до відповідачів Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акту на право приватної власності.
В обгрунтування позову покликалася на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину №1885 від 30.10.2008 року вона набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , нумерація якого з часом змінилась та на сьогоднішній день становить № НОМЕР_1 . 
Будівництво успадкованого нею будинку здійснено її бабцею ОСОБА_5 у 80-х роках минулого століття на підставі рішення № 59 від 16.02.1984 року виконавчого комітету Пустомитівської районної ради депутатів трудящих, на земельній ділянці пл.800 кв.м. Після смерті ОСОБА_5 власником спадкового будинку став її син та батько позивачки ОСОБА_6 , який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 . 
Відтак, з набуттям права власності на будинок, до позивачки перейшло і право користування земельною ділянкою площею 0,08 га, яке первинно належало її бабці ОСОБА_5 і яка набула його на підставі рішення № 59 від 16.02.1984 року виконавчого комітету Пустомитівської районної ради депутатів трудящих. 
Будинок АДРЕСА_2 , що розташований по сусідству з будинком позивачки, належить ОСОБА_2 , який придбав його у 2006 році у ОСОБА_7 . Рішенням Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №251 від 27.10.2010 року ОСОБА_2 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлових будинків та господарських споруд площею 0,1669 га, що в с. Городисловичі Пустомитівського району Львівської області. 
Позивачка вважає, що передавши у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1669 га, Миколаївська сільська рада позбавила її цим самим права користування частиною земельної ділянки, що належала до успадкованого нею будинковолодіння, оскільки у її користуванні за таких умов залишилося лише 0,043 га, хоча під будівництво успадковуваного нею будинку виділялося 0,08 га. 
Як вбачається з акту обстеження та погодження меж земельної ділянки ОСОБА_2 , на такому відсутня дата та номер, відсутній підпис позивачки як суміжного землекористувача, що є грубим порушенням її прав. 
Просила визнати протиправним та скасувати рішення 28-ї сесії 5-го демократичного скликання Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №251 від 27 жовтня 2010 року про передачу безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1669 га для обслуговування житлових будинків та господарських споруд та для ведення особистого селянського господарства, що в с. Городиславичі Пустомитівського району Львівської області, скасувати державний акт на право приватної власності на землю Серії ЯМ №320772 виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1669 га, що розташована в АДРЕСА_2 .
Оскаржуваним рішення Пустомитівськогорайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_4 – задоволено.
Визнано недійсним рішення 28-ї сесії 5-го демократичного скликання Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №251 від 27 жовтня 2010 року про передачу безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0, 1669 га для обслуговування житлових будинків та господарських споруд, що в АДРЕСА_2 .
Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ЯМ № 320772 виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1669 га, що розташована в АДРЕСА_2 .
Стягнуто з Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області на користь ОСОБА_4 57,35 грн. судового збору та стягнуто з ОСОБА_2 користь ОСОБА_4 57,35 грн. судового збору.
Рішення оскаржив відповідач ОСОБА_2 , вважає вказане рішення незаконним та необґрунтованим з мотивів невідповідності висновків суду обставинам справи та не забезпечення повноти з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права.
В апеляційній скарзі зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов неправильного висновку, що по довжині належна позивачці земельна ділянка зменшилася майже на два метри, а земельна ділянка ОСОБА_2 збільшилася в довжину, відповідно збільшилася в площі, а тому повинна бути меншою за виділені ОСОБА_2 0,1669 га.
Натомість, суд залишив поза увагою і не надав жодної правової оцінки акту земельної комісії Миколаївської сільської ради Пустомитівського району від 18.06.2010, згідно із яким, за будинковолодінням ОСОБА_4 , відповідно до картки від 1956 року та по господарських книг 1994 року рахується земельна ділянка площею 0,05 га, а не 0,08 га, як зазначено в оскаржуваному рішенні.
При цьому, суд першої інстанції залишив поза увагою встановлені обставини у справі № 450/3041/15, викладені у постанові Львівського апеляційного суду від 24.12.2019.
Суд апеляційної інстанції у вказаному рішенні позовні вимоги ОСОБА_4 щодо захоплення ОСОБА_2 частини земельної ділянки позивачки площею 0,017 га та незаконного збільшення за рахунок цього земельної ділянки ОСОБА_2 визнав необґрунтованими та безпідставними, а позовну вимогу про визнання за ОСОБА_4 права користування земельною ділянкою 0,06 га такою, що не підлягає задоволенню.
Апелянт вважає, що Львівським апеляційним судом визнано законним користування ним, ОСОБА_2 , земельною ділянкою площею 0,1669 га.
Просить врахувати, що преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що такі встановлені невірно.
Крім цього, суд в оскаржуваному рішенні помилково прийшов висновку, що акт земельної комісії від 18.06.2010, на підставі якого винесено рішення Миколаївської сільської ради № 251 від 27.10.2010, зроблений без належної перевірки архівних документів на будинковолодіння позивача та попереднього його власника ОСОБА_8 , що призвело до незаконного вилучення в позивачки частини земельної ділянки і обмеження її розміром 0,043 га. Однак, жодних доказів, які б свідчили про вилучення частини земельної ділянки ОСОБА_4 і обмеження за рахунок цього її в розмірі 0,043 га, суду не надано, оскільки таких не існує.
Також, не відповідає обставинам справи висновок суду щодо збільшення площі земельної ділянки ОСОБА_2 і те, що така земельна ділянка повинна бути меншою за виділені 0,1669 га, при цьому судом не досліджено, яким саме документом підтверджується самозахоплення апелянтом земельної ділянки площею 1,7 соток та 2 метрів у довжину.
Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 . 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції врахував, що з абрису присадибної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , що додавався до акту земельної комісії від 18.06.2010, дані якого поставлені в основу рішення Миколаївської сільської ради №243 від 02.07.2010р., видно, що ширина земельної ділянки ОСОБА_4 в точках дотику із земельною ділянкою ОСОБА_2 становить 14,8 м., а по довжині 31,1 м., що і доводить неправомірність рішення ради, оскільки довжина земельної ділянки на якій ОСОБА_8 (бабця позивачки) звела будинок становить 33 м., про що зазначено в проекті забудови земельної ділянки від 15.03.1984 року.
З вищевикладеного, суд прийшов висновку, що по довжині належна позивачці земельна ділянка зменшилася майже на два метри, відтак земельна ділянка ОСОБА_9 збільшившись в довжину збільшилася і в площі, а тому повинна бути меншою за виділені ОСОБА_2 0,1669 га.
Крім того, суд врахував доводи позивачки про те, що акт обстеження та погодження меж земельної ділянки гр. ОСОБА_2 на території Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області складався без її відома і з нею не погоджувався, про що свідчить відсутність підпису у самому акті.
Таким чином, суд прийшов висновку, що позовні вимоги заявлені позивачкою підставні та підлягають задоволенню.
Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України колегія суддів враховує таке.
Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.
Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).
Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою 30 жовтня 2008 року, після смерті її батька – ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Її батькові вказаний будинок належав на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Пустомитівською державною нотаріальною конторою Львівської області 27 квітня 1993 року.
Первинним власником будинку була бабця позивачки ОСОБА_8 .
Будинок був закінчений будівництвом і прийнятий в експлуатацію 20 грудня 1984 року. 
По сусідству з будинком позивачки знаходиться будинок АДРЕСА_2 , який належить відповідачу ОСОБА_2 , набутий у власність на підставі договору купівлі-продажу від 28.07.2006 року, укладеного з ОСОБА_10 .
Рішенням №251 від 27.10.2010 року Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_2 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,1669 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану в АДРЕСА_2 . 
На підставі вказаного рішення він отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯМ № 320772 від 23.07.2012 року та присвоєно земельній ділянці кадастровий номер 4623684400:02:002:0120.
Звертаючись до суду із даним позовом  ОСОБА_4  зазначала, що передавши у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1669 га, Миколаївська сільська рада позбавила її цим самим права користування частиною земельної ділянки, що належала до успадкованого нею будинковолодіння, оскільки у її користуванні за таких умов залишилося лише 0,043 га, хоча під будівництво успадковуваного нею будинку виділялося 0,08 га. 
Заперечуючи позовні вимоги, також оскаржуючи рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 в апеляційній скарзі покликається на акт земельної комісії Миколаївської сільської ради Пустомитівського району від 18.06.2010, згідно із яким, за будинковолодінням ОСОБА_4 , відповідно до картки від 1956 року та погосподарських книг 1994 року, рахується земельна ділянка площею 0,05 га, а не 0,08 га, при цьому суд першої інстанції залишив поза увагою встановлені обставини у справі № 450/3041/15, викладені у постанові Львівського апеляційного суду від 24.12.2019, якою суд позовні вимоги ОСОБА_4 щодо захоплення ОСОБА_2 частини земельної ділянки позивачки площею 0,017 га та незаконного збільшення за рахунок цього земельної ділянки ОСОБА_2 , визнав необґрунтованими та безпідставними, а позовну вимогу про визнання за ОСОБА_4 права користування земельною ділянкою 0,06 га такою, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 10, статті 25, пункту 34 частини першої статті 26 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради
Відповідно до пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності.
Відповідно до ч.2 ст.116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно з вимогами ст.ст.125, 126 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення та видачі державного акту) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. 
З матеріалів справи встановлено, що позивачка ОСОБА_4 у 2010 році зверталася до Миколаївської сільської ради із заявою-скаргою про встановлення межі між її присадибною земельною ділянкою та сусідньою земельною ділянкою відповідача ОСОБА_2 .
Створена сільською радою комісія, в присутності позивачки ОСОБА_4 , відповідача ОСОБА_11 та попереднього власника земельної ділянки ОСОБА_10 , 18.06.2010 року провела обстеження та склала акт з доданим до нього абрисом присадибних земельних ділянок сторін. Згідно із цим актом, комісія запропонувала залишити заїзд ОСОБА_4 та ОСОБА_2 спільним відповідно до зарисованої схеми, на якій позначено, що ширина спільного заїзду у верхніх точках по лінії межі із земельною ділянкою ОСОБА_2  становить 4,0 м., а ширина земельної ділянки ОСОБА_4 по цій межі становить 14,80 м.
У зв`язку із встановленням вказаного заїзду, площу земельної ділянки позивачки ОСОБА_4 визначено – 0,043 га, і зобов`язано її перенести туалет із спільного заїзду.
Площа земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 внаслідок такого рішення комісії не зменшилась, а залишилась такою ж – 0,16 га.
На підставі цього акту Миколаївська сільська рада прийняла рішення №243 від 02 липня 2010 року, яким вирішено залишити заїзд ОСОБА_4 та ОСОБА_2 спільним згідно зарисованої схеми і встановлено присадибну земельну ділянку ОСОБА_4 – 0,043 га, а ОСОБА_2 – 0,16 га, зобов`язано ОСОБА_4 перенести туалет із спільного заїзду на свою присадибну земельну ділянку.
Вказане рішення сільської ради позивачка оскаржила, звернувшись до суду із позовом до Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.
Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2016 року у справі № 450/3041/15 позов ОСОБА_4 задоволено, визнано недійсним та скасовано рішення №243 від 02.07.2010 року Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, визнано за ОСОБА_4 право користування земельною ділянкою площею 0,06 га в с.Городиславичі Пустомитівського району Львівської області, на якій розташований успадкований нею будинок АДРЕСА_4 , в межах визначених проектом забудови земельної ділянки, відведеної ОСОБА_8 , і який затверджений районним архітектором Пустомитівського району Львівської області Худак Я.І. 15.03.1984 року, зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_4 у користуванні земельною ділянкою площею 0,06 га в с.Городиславичі Пустомитівського району Львівської області, на якій розташований успадкований ОСОБА_4 будинок АДРЕСА_4 , межі якої визначені в проекті забудови земельної ділянки, відведеної ОСОБА_8 , і який затверджений районним архітектором Пустомитівського району Львівської області Худак Я.І. 15.03.1984 року, та привести її у придатний для використання стан шляхом демонтажу паркану, що розподіляє спірну земельну ділянку, зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_4 самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,017 га, що являється частиною земельної ділянки площею 0,06 га в с.Городиславичі Пустомитівського району Львівської області, на якій розташований успадкований ОСОБА_4 будинок АДРЕСА_4 , межі якої визначені в проекті забудови земельної ділянки, відведеної ОСОБА_8 , і який затверджений районним архітектором Пустомитівського району Львівської області Худак Я.І. 15.03.1984 року.
Постановою Львівського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року задоволено частково апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2016 року в частині задоволення позовних вимог  ОСОБА_4 про визнання за нею права користування земельною ділянкою площею 0,06 га в селі Городиславичі Пустомитівського району Львівської області, номер будинковолодіння АДРЕСА_4 , в межах, визначених проектом забудови земельної ділянки, відведеної ОСОБА_8 , затвердженим районним архітектором Пустомитівського району Львівської області Худак Я.І. 15.03.1984 року; зобов`язання ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні цією земельною ділянкою та привести її у придатний для використання стан шляхом демонтажу паркану, що розподіляє спірну земельну ділянку; зобов`язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_4 самовільно зайняту частину цієї земельної ділянки площею 0,017 га, та в частині стягнення з ОСОБА_2 судового збору в розмірі 487 гривень 20 копійок, – скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог  ОСОБА_4 – відмовлено. Врешті рішення суду залишено без змін.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської сільської ради №243 від 02 липня 2010 року апеляційний суд врахував, що рішенням виконавчого комітету Пустомитівської районної ради народних депутатів Львівської області №59 від 16.02.1984 року ОСОБА_8 дозволено індивідуальне будівництво нового житлового будинку на місці старого, який підлягав знесенню, в с.Городиславичі на земельній ділянці площею 800 кв.м. (0,08 га) за типовим проектом.
Цим рішенням виконкому затверджено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_8 . 
На підставі вказаного рішення виконкому і відповідно до проекту забудови земельної ділянки встановлено в натурі межі земельної ділянки, виділеної ОСОБА_8 для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд, площею 600 кв.м. (0,06 га), про що складено акт виносу в натуру меж земельної ділянки і розбивки будівель від 23.02.1984 року.
Згідно із проектом забудови земельної ділянки, виділена ОСОБА_8 земельна ділянка площею 0,06 га, мала ширину по лінії межі із земельною ділянкою гр. ОСОБА_12 (попереднього власника будинку відповідача) – 18,5 м., а довжину – 33,0 м. На цьому проекті також позначено проїзд до земельної ділянки позивача.
Таким чином, апеляційний суд прийшов висновку, що спільний проїзд (приблизно, площею 0,0124 кв.м., виходячи із його ширини – 4 м та довжини – 31,1 м) оспорюваним рішенням Миколаївської сільської ради від 02.07.2010 року №243 влаштовано для відповідача ОСОБА_2 за рахунок присадибної земельної ділянки позивача ОСОБА_4 площею 0,06 га, без прийняття радою рішення про вилучення у позивачки частини цієї земельної ділянки під цей проїзд.
В свою чергу, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в іншій частині, апеляційний суд врахував, що земельна ділянка позивача ОСОБА_4 по крайніх верхніх точках її ширини межує із земельною ділянкою відповідача ОСОБА_2 , однак доказів на підтвердження порушення (знищення) межових знаків, які розмежовують земельну ділянку позивача та відповідача, в матеріалах справи немає, а тому доводи позивача і висновки суду першої інстанції про те, що площа земельної ділянки позивача зменшилась саме за рахунок збільшення площі земельної ділянки відповідача, є необґрунтованими та безпідставними.
З урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у п. 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
На переконання колегії суддів, відповідні висновки не можуть прийматись до уваги як встановлені обставини, оскільки є лише правовою оцінкою іншим судом встановлених обставин справи.
В свою чергу, задовольняючи позовні вимоги у даній справі суд першої інстанції врахував, що з абрису присадибної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , що додавався до акту земельної комісії від 18.06.2010, дані якого поставлені в основу рішення Миколаївської сільської ради №243 від 02.07.2010р., видно, що ширина земельної ділянки ОСОБА_4 в точках дотику із земельною ділянкою ОСОБА_2 становить 14,8 м., а по довжині 31,1 м., що і доводить неправомірність рішення ради, оскільки довжина земельної ділянки на якій ОСОБА_8 (бабця позивачки) звела будинок становить 33 м., про що зазначено в проекті забудови земельної ділянки від 15.03.1984 року.
Однак, суд першої інстанції не врахував, що актом земельної комісії Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 18.06.2010 року, встановлено, що за будинковолодінням, належним ОСОБА_13 , згідно карти від 1956 року та погосподарських книг з 1994 року рахується земельна ділянка, площею 0,0500 га, а не 0,0800 га. 
На переконання колегії суддів, з урахуванням характеру спору та за наявності протилежних за змістом позицій сторін по справі щодо перетину земельних ділянок, для з`ясування обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а саме, що земельна ділянка ОСОБА_2 збільшилася в площі за рахунок земельної ділянки ОСОБА_4 , необхідні спеціальні знання у галузі земельно-технічних відносин.
В суді першої інстанції сторони не зверталися із клопотанням про призначення судової земельно-технічної експертизи з метою визначення наявності перетинів земельних ділянок, а також площі перетину земельних ділянок, при цьому не скористались правом заявити про призначенння відповідної експертизи і на стадії апеляційного перегляду.
В свою чергу, відповідно до статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістилися або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними.
На виконання зазначеної статті Кодексу, наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (далі – Інструкція), пунктом 3.12 якої передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.
Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур`єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення.
Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки.
Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі
(на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.
Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок.
При цьому, у статті 198 ЗК України лише зазначається, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа – акта погодження меж, необхідно вважати, що погодження меж не відбулося.
Отже, погодження полягає у тому, щоб суміжному землевласнику або землекористувачу було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови (якщо вони озвучені). Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки, правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним.
Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Ненадання позивачем своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин належного виготовлення відповідної технічної документації.
Зазначених правових висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 235/2749/16-ц (провадження № 61-23345св18).
Таким чином, доводи позивачки про те, що відсутність погодження меж земельної ділянки із суміжним землекористувачем є достатньою підставою для скасування державної реєстрації земельної ділянки, є необґрунтованими.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 – на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25).
Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимоги позивачки про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акту на право приватної власності, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що площа земельної ділянки позивача зменшилась саме за рахунок збільшення площі земельної ділянки відповідача, при цьому відсутність підпису позивачки, як суміжного землекористувача, на акті погодження меж земельної ділянки ОСОБА_2 , не є достатньою підставою для задоволення позовних вимог.
При цьому, колегія суддів зазначає, що вирішення питання про скасування державного акту на право приватної власності на землю залежить від доведеності законності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого видано цей документ.
З наведених підстав, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 жовтня 2020 року необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акту на право приватної власності відмовити.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 жовтня 2020 року -  скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення 28-ї сесії 5-го демократичного скликання Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №251 від 27 жовтня 2010 року про передачу безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1669 га для обслуговування житлових будинків та господарських споруд та для ведення особистого селянського господарства, що в с. Городиславичі Пустомитівського району Львівської області, а також про скасування державного акта на право приватної власності на землю Серії ЯМ №320772, виданого ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1669 га, що розташована в АДРЕСА_2 – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 172 (сто сімдесят дві) гривні 10 копійок судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 21 липня 2021 року.

Головуючий:         А.В. Ніткевич

Судді:         С.М.Бойко

С.М. Копняк