ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/21240/19                                                                    Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  26 липня 2021 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , третя особа: Національне агентство з питань запобігання корупції про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить:
-          визнати рішення Військової частини НОМЕР_1 в частині притягнення позивача, до дисциплінарної відповідальності згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02.09.2019 № 952, а також його подальших наслідків у вигляді зменшення розміру належного позивачу грошового забезпечення за вересень 2019 року згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.10.2019 № 1080 «Про преміювання військовослужбовців за вересень 2019 року» - неправомірними і незаконними;
-          скасувати наказ військової частини   НОМЕР_1 від 02.09.2019 № 952;
-          зобов`язати військову частину НОМЕР_1 внести зміни у наказ командира військової частини   НОМЕР_1 «Про преміювання військовослужбовців за вересень 2019 року», здійснити перерахунок розміру належного позивачу грошового забезпечення за вересень 2019 року та виплатити належне позивачу грошове забезпечення в повному обсязі;
-          стягнути з військової частини НОМЕР_1 суму заподіяної позивачу моральної шкоди, яка дорівнює еквіваленту установленої суми грошової допомоги для оздоровлення за 2019 рік у розмірі 19  174,65 грн з урахуванням коефіцієнту інфляції обчисленого на день винесення судового рішення, а також суму понесених позивачем судових витрат.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржувані накази є незаконними, оскільки в діях позивача відсутня вина.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт зазначає, що відповідно до свідоцтва про хворобу №260-п із постановою ЦВЛК МО України №992/8, позивача було визнано обмежено придатним до військової служби, тобто за станом здоров`я на займаній посаді в повному обсязі військовий обов`язок він виконувати не міг. Крім того, вказує, що дні перебування поза межами Дніпропетровського гарнізону були святковими та вихідними. 
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач проходить військову службу в Збройних Силах України з 01.08.1994, що підтверджується посвідченням офіцера ЗС України серії № НОМЕР_3 (а.с. 10).
На виконання наказу першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) № 66 від 28.02.2013, з позивачем 25.02.2013 був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на 7 років (а.с. 11-12).
З 17.10.2017 на підставі наказу першого заступника Міністра оборони України (по особовому складу) від 22.08.2017 № 101 та згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17.10.2017 № 226 позивач зарахований до списків особового складу та приступив до виконання службових обов`язків за посадою старшого офіцера відділу комплектування офіцерським складом управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 (а.с. 12 на звороті).
Відповідачем на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 02.07.2019 № 683 «Про призначення службового розслідування» проведено службове розслідування щодо позивача за результатом якого складено акт службового розслідування від 27.08.2019.
Водночас, наказом командира військової частини від 02.09.2019 № 952 «Про результати проведення службового розслідування» за порушення вимог абз. 2 ст. 11, ст. 12, 216 та 262 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, абз. 2 ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, що призвело до порушення порядку повернення до військової частини з лікувального закладу, виїзду за межі гарнізону без дозволу командира військової частини НОМЕР_1 старшому офіцеру відділу комплектування офіцерським складом управління персоналу штабу полковнику ОСОБА_1 оголошено сувору догану (а.с. 39-40).
З огляду на накладення вищезазначеним наказом на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді «суворої догани», наказом командира військової частини від 03.10.2019 № 1080 «Про преміювання військовослужбовців за вересень 2019» вирішено виплатити премію позивачу в розмірі 28 % замість 80 % від встановленої суми премії (а.с. 78-79).
Позивач вважаючи притягнення його до дисциплінарної відповідальності з подальшим зменшенням розміру його премії за вересень 2019 року незаконним, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доказами наявними в матеріалах справи підтверджується факт допущення позивачем правопорушень встановлених ст. 216, 262 Статуту внутрішньої служби ЗСУ № 548-XIV, тому оскаржувані накази є правомірними.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»,  військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначаються Статут внутрішньої служби Збройних Сил України затвердженим Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.2019 № 548-XIV (далі - Статут № 548-XIV).
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Статуту № 548-XIV, військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.
Згідно з ст. 5, 6 Статуту внутрішньої служби ЗСУ № 548-XIV, внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.
Внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.
Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.
Відповідно до ст. 11-14, 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ № 548-XIV на військовослужбовців покладено відповідні обов`язки.
Згідно з ст. 26, 27 Статуту внутрішньої служби ЗСУ № 548-XIV, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Відповідно до ст. 216 Статуту внутрішньої служби ЗСУ № 548-XIV, військовослужбовці строкової служби у вільний від занять та робіт час мають право вільно переміщатися по території військової частини, а під час звільнення - і в межах гарнізону. Виїзд офіцерів, прапорщиків (мічманів), військовослужбовців, що проходять військову службу за контрактом, за межі гарнізону здійснюється з дозволу командира військової частини. Виїзд військовослужбовців строкової служби за межі гарнізону (за винятком випадків відбуття у відпустку або відрядження) забороняється.
Згідно з ст. 260-262 Статуту внутрішньої служби ЗСУ № 548-XIV, на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).
У разі направлення на лікування поза розташуванням частини військовослужбовці повинні бути одягнені відповідно до пори року і мати при собі направлення, підписане командиром військової частини, медичну книжку, документ, який посвідчує особу, необхідні особисті речі, атестат на продовольство, довідку про травму (каліцтво, поранення, контузію) і медичну характеристику, а в разі вибуття на лікування за межі гарнізону - додатково атестат на речове і грошове забезпечення, проїзні документи до місця розташування лікувального закладу і назад.
У разі якщо обстановка не дозволяє надати довідку про травму (каліцтво, поранення, контузію) до направлення пораненого військовослужбовця на лікування поза розташуванням військової частини, вона надсилається до військового комісаріату, до якого приписаний військовослужбовець, який отримав травму (каліцтво, поранення, контузію), протягом 30 днів з дня отримання травми (каліцтва, поранення, контузії) або протягом 30 днів з дня надходження відповідної вимоги військового комісаріату.
Про всіх військовослужбовців, яких направлено на стаціонарне лікування поза частиною, начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний у той же день повідомити командирові частини, з якої ці військовослужбовці прибули. Про хворих з отруєнням чи травмами начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний негайно доповісти командирові військової частини, з якої прибув хворий (хворі), а з інфекційними захворюваннями, крім того, - у найближчий санітарно-епідеміологічний заклад. Військовослужбовці, які захворіли в період відпустки або у відрядженні, на стаціонарне лікування направляються військовими комендантами або військовими комісарами.
Начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний за 5 днів до виписки військовослужбовців повідомити про це командирові військової частини, з якої вони прибули. У день виписки військовослужбовцеві лікувальним закладом (частиною) видаються відповідні документи, і він самостійно (якщо не прибув супровідник з частини) направляється у військову частину, з якої прибув; після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту частини, де здають медичні документи; інші документи здаються старшині роти.
Так, підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів) визначаються Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України затвердженим наказом МОУ від 21.11.2017 № 608 (далі - Порядок № 608).
Відповідно до п. 2 розділу I Порядку № 608, службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Згідно п. 1 розділу II Порядку № 608, перелічено випадки при яких може призначатися службове розслідування.
Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
Відповідно до п. 3 розділу II Порядку № 608, службове розслідування проводиться для встановлення перелічених в даному пункті обставин.
Згідно з п. 1 розділу V Порядку № 608, за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
Відповідно до п. 1-3, 5 розділу VI Порядку № 608, за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначається Дисциплінарним статутом Збройних сил України затвердженим  Законом України від  24.03.1999р. № 551-XIV (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ № 551-XIV).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ № 551-XIV, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Згідно з ст. 83, 84 Дисциплінарного статуту ЗСУ № 551-XIV, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
З матеріалів справи вбачається, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 02.07.2019 № 683 «Про призначення службового розслідування» проведено службове розслідування з метою з`ясування обставин відсутності позивача на військовій службі за результатом якого складено акт службового розслідування від 27.08.2019 (а.с. 41; 42-45).
Водночас, з акта службового розслідування вбачається та підтверджується матеріалами справи, що 19.06.2019 позивачем на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 подано рапорт в якому повідомивши про тривалий розлад здоров`я та різким погіршенням самопочуття просив направити його на обстеження військово-лікарською комісією (а.с. 47).
З огляду на вказаний рапорт, позивач на підставі направлення № 506 з резолюцією від 24.06.2019 за № 243 направлений на військово-лікарську комісію з метою визначення придатності до військової служби до військової частини НОМЕР_4 (а.с. 48).
Однак, 27.06.2019 командиром військової частини НОМЕР_4 направлено повідомлення № 1611 командиру військової частини НОМЕР_1 в якому зазначено, що направлений для проведення ВЛК ОСОБА_1 від проведення ВЛК в умовах військової частини НОМЕР_4 відмовився. З огляду на що останній був виписаний з госпіталю без проведення медичного огляду від 27.06.2019 (а.с. 49).
27.06.2019 полковником ОСОБА_2 було визначено завдання майору ОСОБА_3 прибути на службовому транспорті до військової частини НОМЕР_4 разом з полковником ОСОБА_4 з метою супроводження після виписки зі стаціонарного лікування ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 .
Однак, позивач відмовився від повернення до військової частини НОМЕР_1 службовим транспортом та 27.06.2019 до військової частини НОМЕР_1 не прибув.
З огляду на вказане, 27.06.2019 підполковником ОСОБА_5 подано начальну управління персоналу - заступнику начальника штабу військової частини НОМЕР_1 рапорт в якому повідомлено про факт не прибуття позивача до розташування для виконання функціональних обов`язків за посадою після виписки зі шпиталю (військової частини НОМЕР_4 ) (а.с. 51).
01.07.2019 (після святкових та вихідних днів) під час перевірки особового складу було встановлено відсутність на службі полковника ОСОБА_1 
01.07.2019 підполковником ОСОБА_5 подано начальнику управління персоналу - заступнику начальника штабу військової частини НОМЕР_1 рапорт в якому повідомлено про факт відсутності позивача на службі  (а.с. 50).
З огляду на вказане, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) видано наказ від 01.07.2019 № 140 відповідно до п. 3 якого позивач вважається таким, що 27.06.2019 був виписаний із військової частини НОМЕР_4 , однак до військової частини НОМЕР_1 не прибув (а.с. 55).
01.07.2019 о 17:25 на службовий телефон старшого оперативного чергового командного центру військової частини НОМЕР_1 зателефонував позивач та проінформував про те, що він з 01.07.2019 знаходиться на стаціонарному лікуванні в Національному військово-медичному центрі «Головний військово-клінічний госпіталь».
Вказана інформація була доведена до відома начальника управління персоналу - заступнику начальника штабу військової частини НОМЕР_1 01.07.2019 о 17:37.
Водночас, 04.07.2019 на адресу відповідача надійшов рапорт від позивача з міста Києва в якому останній повідомив, що його госпіталізовано до Національного військово-медичного центру «Головний військово-клінічний госпіталь». Підтвердні документи буде надано в подальшому (а.с. 54).
Також, 05.07.2019 до відповідача від військової частини НОМЕР_5 надійшло повідомлення від 04.07.2019 № 4025/ппс в якому зазначено, що з 14:00 01.07.2019 позивач знаходиться на стаціонарному лікуванні у Головному військово-клінічному госпіталі м. Київ у відділенні загальної терапії (а.с. 53).
22.08.2019 позивач прибув до військової частини НОМЕР_1 після виписки з Національного військово-медичного центру «Головний військово-клінічний госпіталь».
Так, 22.08.2019 позивачем надано пояснення, що у період з 25.06.2019 по 27.06.2019 він знаходився на обстеженні та стаціонарному лікуванні у Дніпропетровському військовому госпіталі (військова частина НОМЕР_4 ). Однак, 27.06.2019 після виписки з госпіталю самостійно убув в місто Київ, де з 28.06.2019 по 30.06.2019 перебував за місцем проживання. 01.07.2019 позивач самостійно звернувся до начальника ЦВЛК МОУ (м. Київ) щодо проведення контрольного медичного огляду, з огляду на що позивач був госпіталізований до Головного військово-клінічного госпіталю м. Київ у відділення загальної терапії (а.с. 64).
На підставі встановлених обставин, відповідач прийшов до висновку про те, що позивачем вчинено правопорушення, а саме 27.06.2019 після виписки з військового госпіталю (в/ч НОМЕР_4 ) не прибув до військової частини НОМЕР_1 , чим порушено ст. 262 Статуту внутрішньої служби ЗСУ № 548-XIV та з 28.06.2019 по 30.06.2019 позивач перебував за межами Дніпропетровського гарнізону, а саме у місті Києві без дозволу командира в/ч НОМЕР_1 , чим порушено ст. 216 Статуту внутрішньої служби ЗСУ № 548-XIV.
Таким чином, на підставі вказаних висновків, наказом командира військової частини від 02.09.2019 № 952 «Про результати проведення службового розслідування» за порушення вимог абз. 2 ст. 11, ст. 12, 216 та 262 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, абз. 2 ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, що призвело до порушення порядку повернення до військової частини з лікувального закладу, виїзду за межі гарнізону без дозволу командира військової частини НОМЕР_1 старшому офіцеру відділу комплектування офіцерським складом управління персоналу штабу полковнику ОСОБА_1 оголошено сувору догану (а.с. 39-40).
Суд першої інстанції вірно встанови, що оскільки доказами наявними в матеріалах справи підтверджується факт допущення позивачем правопорушень встановлених ст. 216, 262 Статуту внутрішньої служби ЗСУ № 548-XIV, а відтак підстав для визнання рішення Військової частини НОМЕР_1 в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02.09.2019 № 952, а також його подальших наслідків у вигляді зменшення розміру належного позивачу грошового забезпечення за вересень 2019 згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.10.2019 № 1080 «Про преміювання військовослужбовців за вересень 2019 року» та скасування наказу військової частини НОМЕР_1 від 02.09.2019 № 952 відсутні.
Доводи апелянта, що відповідно до свідоцтва про хворобу №260-п із постановою ЦВЛК МО України №992/8, позивача було визнано обмежено придатним до військової служби, тобто за станом здоров`я на займаній посаді в повному обсязі військовий обов`язок він виконувати не міг колегією суддів не приймаються, оскільки матеріали справи не містить будь-яких доказів (наказів, розпоряджень та ін.) наявності у позивача пільг чи преференцій з проходження військової служби чи переміщення в межах чи поза межами військового гарнізону.
Також апелянт звертає увагу на відсутність правових відстав для виходу на службу у день виписки, тобто 27.06.2019.
Разом із тим, колегія суддів вказує, що позивач на підставі направлення № 506 з резолюцією від 24.06.2019 за № 243 направлений на військово-лікарську комісію з метою визначення придатності до військової служби до військової частини НОМЕР_4 .
В подальшому, 27.06.2019 командиром військової частини НОМЕР_4 направлено повідомлення №1611 командиру військової частини НОМЕР_1 в якому зазначено, що направлений для проведення ВЛК ОСОБА_1 від проведення ВЛК в умовах військової частини НОМЕР_4 відмовився. З огляду на що останній був виписаний з госпіталю без проведення медичного огляду від 27.06.2019.
З вищевикладеного вбачається та не спростовано позивачем, що позивач станом на 27.06.2019 не перебував на стаціонарному чи іншому лікуванні, доказів непрацездатності чи звільнення від служби в цей день немає, тобто підстави для невиходу на службу відсутні.
Також твердження апелянта, що дні перебування поза межами Дніпропетровського гарнізону були святковими та вихідними не спростовують приписів ст. 216 Статуту внутрішньої служби ЗСУ № 548-XIV, відповідно до яких виїзд офіцерів, прапорщиків (мічманів), військовослужбовців, що проходять військову службу за контрактом, за межі гарнізону здійснюється з дозволу командира військової частини. Положення даної статті не регламентують можливості перебування поза межами гарнізону військовослужбовця у святкові та у вихідні дні без дозволу командира військової частини
Позивачем не доведено існування об`єктивних обставин для виїзду за межі гарнізону, тому тдій позивача не можуть вказувати про дотримання ним вимог Статуту, а також покладених на нього умовами Контракту обов`язків.
Спірним наказом відповідача позивача притягнуто до відповідальності саме за вибуття за межі Дніпропетровського гарнізону без дозволу командира військової частини НОМЕР_1 та через відсутність позивача на військовій службі, тому оголошення дисциплінарного стягнення у вигляді суворої догани і позбавлення премії відповідає вищевказаним нормам закону.
Наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок №260), яким визначено механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.
Згідно з п.п. 1, 3 та 5 розд. ХVI Порядку №260 командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби.
Розмір щомісячної премії, але не менше 10 відсотків посадового окладу, встановлює Міністр оборони України для відповідних категорій військовослужбовців виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України, та особливостей проходження військової служби.
При порушенні військової дисципліни, незадовільному виконанні службових обов`язків виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється в таких розмірах, зокрема: у разі накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення «сувора догана», оголошеного письмовим наказом (розпорядженням) командира військової частини (керівника органу військового управління),- 80 відсотків встановленого розміру щомісячної премії.
Таким чином, враховуючи той факт, що оскаржуваний наказ визнано законним та обґрунтованим, а вказана вимога є похідною у задоволенні якої позивачу відмовлено, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову у вказаній частині.
Крім того, преміювання військовослужбовця є правом командира військової частини, яке здійснюється на підставі відповідного наказу із урахуванням дисципліни, дисциплінарних стягнень, показників виконання службових обов`язків.
Тобто факт наявності або відсутності дисциплінарного стягнення - не може бути визнаний єдиним та самостійним критерієм для вирішення питання про преміювання військовослужбовця, а при визначенні її розміру враховується також дисципліна та показники виконання службових обов`язків.
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог позивача про визнання неправомірним рішення Військової частини НОМЕР_1 в частині притягнення позивача, до дисциплінарної відповідальності згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02.09.2019 № 952, скасування наказ військової частини НОМЕР_1 від 02.09.2019 № 952 та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 внести зміни у наказ командира військової частини НОМЕР_1 «Про преміювання військовослужбовців за вересень 2019 року», здійснити перерахунок розміру належного позивачу грошового забезпечення за вересень 2019 року та виплатити належне позивачу грошове забезпечення в повному обсязі, решта позовних вимог про стягнення з військової частини НОМЕР_1 суму заподіяної позивачу моральної шкоди та судових витрат не підлягають задоволенню, оскільки є похідними.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 26.07.2021.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                                              Н.В. Безименна