П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/5894/20	
Головуючий в 1 інстанції: Малих О.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення  Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року по справі №400/5894/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення від 11.06.2013 № 44, –
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У  грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувсь з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування рішення Управління Пенсійного фонду в Ленінському районі м. Миколаєва Миколаївської області від 11.06.2013 року № 44 «Про утримання надміру виплачених сум пенсії».
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що оскільки не було встановлено обставин, за яких допускається стягнення відповідачем з пенсіонера зайвих виплачених сум пенсій та не надано доказів про вчинення саме позивачем зловживань (недобросовісності), що призвели до безпідставної виплати йому сум пенсії, то у ГУ ПФУ були відсутні підстави для утримання з позивача надміру виплачених сум пенсії.
Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що оскільки довідка про заробітну плату, що видана ПП “Гіацинт” 18.02.2008 року № 27- р. за період з січня 1994 по березень 1995, довідки про заробітну плату, що видані ЗАТ “Реєстратор” 20.03.2009 року № 32-р., 18.03.2009 року № 54-к за періоди з квітня 1996 по грудень 1999 та за сумісництвом з 15.03.1996 року по 29.12.1999 року визнані недостовірними рішеннями судів, оскаржуване рішення є правомірним та скасуванню не підлягає.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 30 березня 2021 року адміністративний позов задовольнив повністю.
Визнав протиправним та скасував рішення Комісії з питань призначення та виплати пенсій та допомоги при управлінні Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва від 11.06.2013 року № 44 про утримання з ОСОБА_1 переплати пенсії за період з 01.07.2009 року по 30.04.2013 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області подало апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
-          кількість працюючих на ЗАТ «Реєстратор», які вказані у звітах до відділу обліку надходження платежів та суми нарахованого фонду оплати праці, з урахуванням кількості працівників менша ніж заробітна плата, вказана у довідці від 20.03.2009 №32-р., тому немає підстав для врахування зазначеної довідки для розрахунку пенсії, а отже за період з 01.07.2009 по 30.04.2013 у позивача виникла переплата;
-          довідка про заробітну плату, що видана ПП «Гіацинт» 18.02.2008 № 27-р. за період з січня 1994 по березень 1995, довідки про заробітну плату, що видані ЗАТ «Реєстратор» 20.03.2009 № 32-р., 18.03.2009 № 54-к за період з квітня 1996 по грудень 1999 та за сумісництвом з 15.03.1996 по 29.12.1999 судами апеляційної інстанції визнані недостовірними, а отже відсутні підстави для їх застосування; 
-          позивачем порушено строк визначений частиною 2 статті 122 КАС України, зокрема,  для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів;

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 перебуває на обліку Головного управління Пенсійного фонду України та отримує пенсію, призначену на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV.
08.07.2008 року позивачу призначено пенсію по інвалідності. Розмір пенсії склав 426,39 грн.
06.07.2009 року позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва із заявою про перерахунок пенсії згідно наданих ним документів, а саме: довідки про заробітну плату, що видана ПП «Гіацинт» 18.02.2008 року № 27-р. за період з січня 1994 по березень 1995; довідок про заробітну плату, що видані ЗАТ «Реєстратор» від 20.03.2009 року № 32-р. та від 18.03.2009 року № 54-к за періоди з квітня 1996 року по грудень 1999 року та за сумісництвом з 15.03.1996 року по 29.12.1999 року.
30.07.2009 року управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва проведено перерахунок пенсії позивача, починаючи з 07.07.2009 року, та збільшено її розмір до 1265,63 грн.
У 2011 році відбулось збільшення пенсії позивача. Розмір пенсії склав 3137,66 грн.
Рішенням Комісії з питань призначення та виплати пенсій та допомоги при управлінні Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва 11.06.2013 року винесено рішення № 44 про утримання з позивача переплати пенсії в розмірі 73297,97 грн. за період з 01.07.2009 року по 30.04.2013 року розміром 20% одержаної пенсії з 01.07.2013 року.  
12.08.2020 року позивач звернувся до ГУ ПФУ із заявою щодо надання пояснень стосовно утримання пенсії.
Листом від 26.08.2020 року № 4930-4740/З-02/8-1400/20 ГУ ПФУ надало позивачу роз`яснення, з яких вбачається наступне:
ЧП «Гіацинт» нараховувало фонд оплати праці частково у 1994 – 1995 роках та знято з обліку як таке, що не пройшло перереєстрацію 20.12.2003 року. Тобто довідка про заробітну плату від 18.02.2008 року № 27р видана після ліквідації підприємства.
ЗАТ «Реєстратор» не веде фінансово-господарської діяльності з 01.04.2007 року; кількість працюючих на підприємстві осіб у 1999 році складала 9 осіб. Суми нарахованого фонду оплати праці, з урахуванням кількості працівників менше ніж заробітна плата, вказана у довідці від 20.03.2009 року № 32р, тому врахувати її для розрахунку пенсії немає законних підстав.
Отже, за період з 01.07.2009 року по 30.04.2013 року виникла переплата пенсії в сумі 73297,87 грн. Утримання пенсії здійснюється на підставі рішення від 11.06.2013 року № 44. Станом на 01.09.2020 року сума переплати становить 54276,27 грн.
13.11.2020 року позивач звернувся до ГУ ПФУ із заявою щодо скасування рішення від 11.06.2013 року № 44.
Листом від 27.11.2020 року № 7030-6887/З-02/8-1400/20 позивачу повідомлено, що з матеріалів пенсійної справи підстави для скасування рішення від 11.06.2013 року № 44 відсутні.
Не погоджуючись з рішенням від 11.06.2013 року № 44 та вважаючи його протиправним, позивач оскаржив його у судовому порядку.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що пенсіонер не може нести відповідальність за зміст та достовірність офіційних документів, у тому числі довідок про заробітну плату, які видаються підприємством на виконання його повноважень, а тому на пенсіонера може бути покладений обов`язок про повернення надміру виплаченої пенсії лише у випадку встановлення і доведення об`єктивними даними зловживань з його боку, тобто наявність об`єктивно встановленої вини в наданні недостовірних даних.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-ІV.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV). 
Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, ч. 1 ст. 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Матеріалами справи встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнання протиправним та скасування рішення Управління Пенсійного фонду в Ленінському районі м. Миколаєва Миколаївської області від 11.06.2013 року № 44 «Про утримання надміру виплачених сум пенсії».
При цьому, матеріалами справи встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом 17 грудня 2020 року, тобто поза межами шестимісячного строку звернення до суду, встановленого КАС України.
Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Частиною 4 ст. 123 КАС України передбачено, що якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття “дізнався” та “повинен був дізнатись”.
Так, під поняттям “дізнався” необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.    
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 грудня 2020 року у справі № 510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.
Поняття “повинен був дізнатися” необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21 лютого 2020 року № 340/1019/19).
Слід враховувати, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.
Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.
Також колегія суддів враховує, що таке обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом “Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt”, згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду у постанові від 31 березня 2021 року по справі № 240/12017/19, коли дійшов висновку щодо необхідності відступити від висновків, викладених, у постановах від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), від 25.02.2021 у справі № 822/1928/18 (касаційне провадження № К/9901/1313/18) щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах.
Посилання на положення статті 87 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991р. № 1788-ХІІ та статті 46 Закону України “Про загальнообовязкове державне  пенсійне страхування” від 09.07.2003 р. № 1058-IV є безпідставними, оскільки за змістом наведених норм строк давності не застосовується лише до вимог щодо нарахованих пенсій, в спірних же правовідносинах суми пенсії не були нараховані пенсійним органом.
До того ж, колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі  № 510/1286/16-а дійшла висновку, що норми статі 87 Закону № 1788-ХІ та статті 46 Закону № 1058-ІV (щодо необмеження будь-яким строком невиплаченої пенсіонерові суми пенсії), підлягають застосуванню у справах за позовами про оскарження бездіяльності, дій та/або рішень суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку пенсійних виплат виключно за наявності таких умов: 1) ці суми мають бути нараховані пенсійним органом; 2) ці суми мають бути не виплаченими саме з вини держави в особі пенсійного органу.
Також слід зазначити, що однією з позовних вимог позивача по справі № 489/823/15-а було визнання дій Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва щодо відрахування з його пенсії починаючи з 01.07.2013, неправомірними, таким чином позивач вже знав станом на 2015 рік про наявність рішення від 11.06.2013 №44, проте вчасно не скористався своїм процесуальним правом на його оскарження.  
До того ж, аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Отже, з урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для залишення адміністративного позову ОСОБА_1 без розгляду, як такого що поданий з пропуском строку, встановленого статтею 122 КАС України.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення
Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статями 238, 240 цього Кодексу.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених ч.ч. 3, 4 ст. 123 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення від 11.06.2013 № 44, підлягає залишенню без розгляду.
Керуючись ст. ст. 122, 123, 240, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,- 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року – скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення від 11.06.2013 № 44 – залишити без розгляду.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Домусчі С.Д.